70 



ti arbeit: börja att arbeta; han freista ti sigla: han försökte 

 att segla; han lådist ti sova: han hide sig att sofva. 



5. Participium prsesens förekommer aldrig annor- 

 lunda än adverbialt, hvarvid skriftspråkets s (se Rydqvist 

 Sv. Spr. L. I sid. 415 ff.) motsvaras af st (jfr nedan om den 

 passiva ändeisen), t. ex. gåandist, siglandist, röandist, stjel- 

 andist, berandist. 



6. Prseteritum participii böjes likasom adj^tiven, 

 se nedan § 79. — Ehuru, såsom bekant, detta tempus äfven 

 benämnes passiva participet, så har det dock, såsom i 

 formelt afseende alldeles skildt från passivuin, här blifvit 

 behandladt i sammanhang med den aktiva böjningen och först 

 i öfversigten (§ 70) hänförts till passivum. 



§ 65. De starka verben. Vid uppställningen af de 

 starka verben har jag följt Sä ve de st. vb. i Dal. och Gotl. 

 samt Rydqvist Sv. Spr. L. De verb, hvilka hålla på att 

 öfvergå till svaga och för ty vid sidan af den starka äfven 

 hafva svag böjning, (hvilken ock stundom redan är i något 

 tempus allena rådande), äro utmärkta med tecknet * och de 

 svaga formerna äfven angifna. Det ringa antal starka verb 

 jag lyckats hopsamla antyder tillräckligt målets sträfvan att 

 helt och hållet lösgöra sig från den starka konjugationen och 

 låta den uppgå i den svaga. — Angående ändelserna i skilda 

 tempora och modi gäller följande: 



1. Infinitiven ändas på a, men såsom redan ofvan 

 § 14, 2 anm. 2 blifvit antydt, bortkastas oftast denna än- 

 delse. '^ *) Intet annat än den talandes godtycke och större 

 eller mindre brådska vid meningens framsägande tyckes af- 



2') Denna benägenhet att bortkasta ändeisen a i infinitivus är icke 

 heller främmande lör andra svenska munarter: i Estland finnes den enligt 

 RuszwuBM, i Österbotten enligt muntliga meddelanden, i Norrland enligt 

 flYDQvisT Sv. Spr. L. 



