44 



Öfversigt af sjelfljuden. 



§ 30. Vid en allmän blick öfver sjelfljuden såväl de 

 enkla som de sammansatta i nyländska allmogemålet kmma 

 vi icke undgå att genast finna den stora afvikelse från sven- 

 ska skriftspråket och deremot nära öfverensstämmelse, ja, i 

 vissa fall fullkomliga likhet med fornnordiskan, som ganska 

 ofta eger rum. Denna visar sig isynnerhet i den i målet 

 högst vanliga företeelsen af kort vokal framför enkel 

 konsonant samt användandet af diftongljud i vissa 

 fall, der svenskan har enkel vokal. 



I fornnordiskan förekomma i mängd sådana stafvelser, 

 som framför enkel konsonant ega en af de korta vokalerna, 

 t. ex. skera, dropi. 1 svenskan likasom i danskan visar sig 

 tidigt en afgjord benägenhet att förvandla sådana korta 

 (stam)stafvelsers qvantitet till lång och detta har genom- 

 förts på två sätt (jfr Grimm D. Gr. 1^ sid. 32): antingen 

 har man utbytt den korta vokalen mot en nära motsvarande 

 lång (nämnligen a mot långt a, e mot långt e eller ä, i mot 

 långt e eller i, o mot långt u eller å, u mot långt u, y mot långt 

 Ö och ö likaledes mot långt ö), t. ex. fn. pak blef sv. tak, segl 

 blef segel, skera blef skära, vita veta, viö eller viör (prsep.) blef 

 vid, i dagligt tal vé, boä bud, skoÖa skåda, fura fura, yfir 

 öfver, göra göra, d. v. s. stafvelsen gjordes lång genom in- 

 förande af en lång vokal i stället för den ursprungliga 

 korta; — eller också fördubblade man konsonanten, hvar- 

 vid stundom också vokalen ombyttes, t. ex. af fornn. gaman 

 gjordes gamman, af betr bättre, af vit vett, af koma komma, 

 sumar sommar, mykit (mikit) mycket, d. v. s. stafvelsen gjor- 

 des lång genom åstadkommandet af s. k. position. Ingen- 

 dera af dessa båda operationer har i nyländska allmogemå- 

 let företagits och det visar sig derför i afseende å stam- 

 stafvelsernas qvantitet stå på en vida ålderdomligare och 



