40 



j 



äfveu i åtskilliga andra nordiska allmogemål, ehuru med 

 mångskiftande uttal. Han återfinnes i Estland enl. Rusz- 

 WURM II s. 311 (fn. ei =: ai 1. ei), på Gotland enligt Säve 

 Bem. över Gotl. s. 248 (ei =: ai), i Yesterbotten enl. Wid- 

 MARK s. 12 (ei = ai), i Södra Möre enl. Linder s. 5 (ei 

 = äj, oj), i Halland enl. Möller s. IX (ei nz aj, åj 1. äj) 

 och enl. Colliander s. 9 — 11, i Skåne, Blekinge och Jämt- 

 land enl. liYDQViST Sv. Spr. L. IV s. 141, i Vestergötland 

 (Elfsborgs län) enl. Hof s. 26 (ei = ai), i Värend enl. 

 Hyltén-Cavallius s. 4 (ei =z oj), i Finveden (Småland) 

 enl. nyss cit. förf. s. 4 (ei zz: aj), ställvis i Dalarne (Lima 

 s:n ei zzi ei) enl. Dalarnes Fornminnesförenings årsskrift 

 1867 s. 111 f., i Pargas socken i Abo län enl. Elmgren s. 

 155, i Österbotten enl. muntliga meddelanden. I Norge mot- 

 svarar ei det fn. ei enl. Aasen N. Gr. § 26 och på Fär- 

 öarne enl. Hammershaimb s. 241 svara aj och oj mot fn. ei. 

 § 2S. Diftongen öi motsvarar svenskt ö, der detta upp- 

 stått af fn. ey. T. ex. 



nyl. höi sv. hö fn. hey 



köira köra keyra 



röi rö 1. rör reyrr 



röik rök reykr 



tröiter trött Keyttr 



töi(veder) tö(väder) pejv 



öi ö ey 



öir ör eyrr 



öira öra eyra. 



Anm. 1. Jämnte den äkta diftongen öi förekommer 

 ett liknande ljud, öj, som dock egentligen icke är någon 

 diftong, utan uppstått genom vekt uttal af ett efterföljande 

 g Gfr ofvan § 27 anm. 1). Detta förekommer visserligen 

 företrädesvis i de socknar, der g uttalas vekt (se nedan § 35), 



