39 



2) svenskt slutet e, fn. é. Jfr derora § 6, anm. 



Anm. 1. Vid sidan af den äkta diftongen ei förekom- 

 mer ett liknande ljud, som kunde tecknas ej, hvilket intet 

 har med ei att skaffa, utan har uppstått genom vokalens 

 sammansmältning med ett efterföljande g, särdeles i de sock- 

 nar, der detta medljud uttalas vekt, hvarom nedan; t. ex. 

 seja af fsv. sseghia, veja af fsv. vseghia o. fl. Dessutom i 

 vestra delen af landskapet pronn. perss. mej, dej, sej, hvilka 

 förekomma jämn te ett par andra former, se bland pronomina. 



Anm. 2. Diftongen ei, motsvarande det fn. ei, har 

 ett ganska vidsträckt område i nyländskan och förekommer 



«) Jfr Rydqvist Sv. Spr. L. I, sidd. 215 och 507. 

 ") Jfr Rydqvist Sv. Spr. L. I, sid. 218. 



