35 



I de svenska landskapslagarne (åtminstone den äldsta band- 

 skriften af Yestgötalagen) hafva vi från denna period en lit- 

 teratur, som fullt ut sätter oss i stånd att bedöma språkets 

 dåvarande tillstånd: äfven har fältet blifvit bearbetadt af 

 Säve i en upplysande afliandling: ..om språkskiljaktigbetema 

 i svenska ocb isländska fornskrifter." En ibland de förnäm- 

 sta och mest karakteristiska olikheterna befinnes vara sak- 

 naden i fornsvenskan, sådan hon visar sig i landskapslagarna, 

 af de ännu i det äldsta runspråket vanliga diftongerna, 

 hvilka endast i Gutalagen bibehållit sig. Att de dock äfven 

 i andra svenska landskap haft sig ett vidsträckt område till- 

 mätt synes, utom af runstenarnes vittnesbörd, också af åt- 

 skilliga ännu i dag lefvande allmogemål ^i), hvilka alltså i 

 detta afseende bibehållit en forntrognare karakter än sven- 

 skan tillochmed i hennes äldsta utvecklingsstadium. Ett ibland 

 dem är också det, som jag företagit mig att här närmare be- 

 lysa, och det nyländska målets rikedom på diftonger står i 

 jämnbredd med eller kanske öfverträffar de andras. Dialek- 

 tens allt mer öfverhandtagande sammansmältning med det 

 allmänna svenska talspråket har dock redan också på detta 

 område anstalt stora förödelser och i väsendtlig mon försvå^ 

 rat möjligheten att för hvarje enskildt fall påträffa det fom- 

 trogna och rätta. 



§ 22. Följande 7 diftonger finnas i nyländska allmoge- 

 målet: 



ei, ié, ou, nå, ye, öi och ön. 



Af dessa äro dock ié, uå, ye och säkerligen också ou 

 att betrakta såsom senare utväxter på dialekten, enär de 

 sakna motsvarighet i f o rn språket. De förekomma ej heller 

 (med undantag af ou) öfver hela landskapet, utan endast i 



11) Sådana äro isynnerhet: Dalskan, Gotländskan, Tester- och Öster- 

 bottniskan, Nyländskan och Estländska svenskan. 



