16 



kan tillerkänna detsamma ens så .stort område: dess rum 

 innehafves vanligen af tveljudet ei, icke sällan med orätt, 

 hvarom längre fram ^). I Borgå socken användes é väl ofta 

 nog, men begagnas der i stället för ^4 (det långa ö-ljudet), 

 hvarom under denna bokstaf skall talas. I vestra delen af 

 landskapet beror det tätare användandet af é för ei på må- 

 lets der öfverhandtagande försvenskning. Jänmför hvad längre 

 fram säges om diftongen ié. 



§ 7. i (målets långa i) motsvarar: 

 1) svenskt slutet i, fn. i (stundom e, jii), t. ex. 

 nyl. kviter sv. hvit fn. hvitr 



hl, ti hit, dit — 



is is iss 





6) Så t. ex. höres likaså ofta greit, breiv, som gre't, bre'v, jfr ofvan. 



7) Detta är den fornnorska formen. Men enl. Liljegren Run-Urk. 

 N:o 1953: sia, i dalska målet: siå (icke sjå) och i flere Sveadialekter höres 

 si; jfr RincivisT Sv. Spr. L. I s. 119. 



