12 



de i svenskan för de enkla sjelfljuden begagnade bokstäf- 

 verna hafva enhvar tvenne värden (ett långt och ett kort el- 

 ler, annorlunda, ett slutet och ett öppet ljud), så har jag 

 här, för att nogare kunna angifva dels uttalet, dels qvanti- 

 teten, hvari målet ganska ofta väsendtligen afviker från den 

 nuvarande svenskan, användt jämnte de i svensk skrift van- 

 liga (öppna och slutna) 



a, e, i, o, u, y, å, ä, ö 

 äfven de i fornnordisk s. k. normalskrift brukliga (slutna) 



ä, é, i, 6, u, y 

 samt det strukna 0, som betecknar det långa ö-ljudet ^). Så- 

 lunda har jag fått egna tecken för alla de enkla sjelfljuden 

 i det mål, hvarmed jag här skall sysselsätta mig, ty i mot- 

 sats till flertalet af svenska dialekter innehåller den nyländ- 

 ska intet ljud, som skulle sakna sin motsvarighet i nordens 

 forna eller nuvarande skriftspråk. Med uttänkandet af nya 

 typer eller konstiga sammansättningar af redan brukliga bok- 

 stäfver har jag derför icke behöft taga någon befattning. 



§ 3. De enkla vokalerna i nyländska allmogemålet de- 

 lar jag i långa och korta. 



a) Långa vokaler, 

 å uttalas som svenskt slutet a i fader, ex. hålda: hålla. 

 é „ „ „ „ e i sten, ex. hénder: händer, 



i „ „ „ „ i i bi, ex. fritt: fritt. 



') Jag instämmer visserligen med Aasen X. Gr. sid. 7 deruti att de 

 öppna sjelfljuden, såsom för de fleste läsare de vanskligaste att igenkänna, 

 bättre hade varit i behof af att erhålla skild beteckning än de slutna, efter- 

 som hvarje vokal benämnes med sitt slutna ljud, men då i det följande nä- 

 stan hvartenda dialektord skall jämuföras med sin fornnordiska motsvarig- 

 het, skulle lätt förvexlingar kunna uppstå och svårt torde det äfven vara 

 att numera bryta med det engång af vetenskapen antagna beteckningssättet. 

 •Ifr derom Aaskn X. F. Gr. s. 9 anm. 



