52 



ken lagt grunden till den första och ännu begagnade Finska öf- 

 versåltningen af vår gällande lag. 



Sedan framstäldt blifvit, huru och med livad framgång sjelfva 

 lagbokens offentliggörande på Finska bedrefs, skola här några 

 dermed sammanhängande eller likartade åtgärder omnämnas, så- 

 som vittnande om framfarna tiders bemödande för modersmålets 

 användande vid medborgerliga värf. Riksdagarna 1734 och 1738 

 kunna i antydt hänseende sägas hafva tagit fasta på livad deras 

 företrädare a! 1731 lofvat. Å andra sidan röja Hofrättens pro- 

 tokoller, hvilka häröfver blifvit rådfrågade, att man inom denna 

 landets dåvarande högsta inhemska domstol hade ganska allvar- 

 liga tankar i ämnet. Medan Hofrättens betraktelsesätt huvud- 

 sakligast framgår ur de synpunkter, hvilka uppställdes vid domare- 

 embetens besättande eller förslag dertill, visa, samstämmigt här- 

 med, de af skilda stånd väckta besvär icke mindre klart hvartåt 

 allmänna meningen lutade. Presterne uttryckte behofveX af ed- 

 svurne translatorer för Finskan, Militärbefälet yrkade på krigs- 

 artiklarnas publicerande på Finska, Allmogen ville se både do- 

 mare och andre tjenstemän kunnige i landets tungomål och hade 

 redan tidigare än dess andlige ledare begärt tolkar vid rätte- 

 gångsförhandlingar. Öfver alla dessa postulater afgjordes som 

 följer, — allt under samma år, då allmänna lagens öfversättande 

 var å bane. 



1735 § . „Kgl. resolution på de Besvär, som under näst- 

 ledne Riksdag Biskopen Johan Fahlenius samt Prostarne M:r N. 

 Idman och J. Amnell såsom Åbo Stifts Fullmächtige insinuerat' 4 

 innehåller: „4:o. K. M. har uppå Riksens Ständers vid sistledne 

 Riksdag gjorde underdånige föreställning redan antagit en skick- 

 lig och det Finska Språket väl mächtig person 3ö ), som emot 



38 ) Denne var Johan Mathesius, om hvilken nedanföre s. 58. 



