pgeiiüig kun om at vise Maaden, hvorpaa Lithotryaen formaaer 

 lidt efter lidt at udhule Koralmassen. 



Naar man betragter Bunden af en Lithotrya-Hule seer man 

 strax at Kalkpladens yngste Lag ikke naaer heelt ned til Bunden 

 og at der nedenunder det endnu findes en lille Fordybning 

 ind i Hulens Va^g *) ; ved nærmere Eftersyn vil man finde , at 

 denne egentlig kun er Enden af en svag Fure eller Rende langs 

 Hulens ene Væg, der imidlertid i sit üvrige Lob bliver mindre 

 tydelig derved, at den udfyldes af Skalstribcn og sædvanlig taber 

 sig lidt op imod Mundingen, skjöndt den dog ogsaa i visse 

 Tilfælde kan spores lige op til denne. Naar Dyret sidder i sin 

 Hule, optager denne Fordybning <len nederste Ende af Stilken, 

 der rager lidt udenfor den skaldannende Flade, idet den krummer 

 sig noget over mod den Side, hvor denne findes, og umiddelbart 

 neden under den danner en lille overkrænget Dup. Den nederste 

 Ende af Stilken, ligger altsaa bagved den Deel, hvormed Litho- 

 tryaen sidder fast, og det er öiensynlig den, som afgiver det egent- 

 lige Borcredskah ^ hvis Værk den ovennævnte Hende er; allsom den 

 borer længere ned^ glider Dyret bagefter og det uden et eneste Oie- 

 blik at opgive sin Fasthæftning til Hulens Væg , idet Kalkpladen 

 forlænges ved nye Tilsætninger, medens Dyret flytter sig. Paa 

 denne Maade skeer Boringen indad; den nÖdvendige Udvidning 

 af den engang dannede Hule synes derimod hele Stilken at iværk- 

 sætte ved sine bestandige Sammentrækninger og Udvidninger; 

 Hullerne formes derved nöiagtig efter Stilken, og saaledes kan det 

 forstaaes, hvorfor de blive ovale, en Omstændighed, der navnli- 

 gen bidrog til at Sowerby aldeles ikke turde indlade sig paa at 

 forklare, hvorledes disse Huler dannedes, skjöndt han ikke var 

 i Tvivl om, at de jo vare selve Cirripedernes Værk. At Stilken 

 virkelig i sin hele Længde er istand til at virke ind paa Hulens 

 Vægge, derpaa har man et Beviis i den Omstændighed, at de 

 ældste Partier af Skalstriben op ad mod Hulens Munding hyppigen 



*) Tab. i fig. 3. 



