Det svar, Camerarius emottog, var också långt ifrån till 

 freds ställande. Generalstaterna prisade Gustaf Adolfs be- 

 römvärda afsigt och utmärkta ifver att försvara Östersjön, 

 men med afseende å de betydande bördor, de redan förut 

 hade att uppbära, förklarade de sig icke omedelbart kunna 

 bidraga med en så stor summa, som Gustaf Adolf önskade 

 erhålla. Camerarius meddelade nu, i enlighet med den hem- 

 liga instruktionen, att Gustaf Adolf vore till freds med ett 

 mindre penningeunderstöd. Men generalstaterna ansågo dock 

 saken vara allt för vigtig för att omedelbart afgöras och 

 beslöto att hänskjuta densamma till provincial-ständerna 1 ). 

 Man insåg numera i Sverige att ett förbund af vidsträcktare 

 betydelse icke skulle komina i fråga. Emedan, skref Gustaf 

 Adolf till Camerarius, det var tydligt, att generalstaterna 

 under förhanden varande förhållanden icke ville stöta sig 

 med kejsaren och derför icke ville upprätta ett nytt för- 

 bund, medan de deremot icke voro obenägna att förnya det 

 gamla, borde han numera i enlighet med senare delen af 

 sin instruktion leda underhandlingen i sistnämnda syfte 2 ). 

 Men äfven sedan frågan sålunda antagit en vida mindre om- 

 fattande gestalt, uppskjöts behandlingen månad för månad, 

 hvilket var så mycket mera egnadt att ingifva bekymmer, 

 som missnöjet bland de holländska köpmännen oaflåtligt 

 tillväxte. Till de gamla besvären hade kommit ett nytt. 

 Gustaf Adolf hade nämligen uppköpt all säd i Liffland och 

 till och med i Ryssland och försålde densamma mot hög 

 vinst under en tid, då säden äfven annars till följd af miss- 

 växt var ytterst dyr. Generalstaterna klagade i bref till 



1 ) Resol. af den 15 Maj 1629; Arend III. 4. sid. 472. 



2 ) Ad Ludv. Camerarium, ut apud Ordines Belgii sin minus 

 novi cum S. R. M:te foederis pactionem, veteris tamen confirmatio- 

 nem promoveat. Juni 1629. Riks Reg. 



