termerna handelns frihet och privilegiernas upprätthållande 

 skulle ej förklaras till dess skada. Danmarks och hansestä- 

 dernas inflytande hade deremot fallit och Runde knapt räd- 

 das. Det gälde att skydda sig för följderna af de olyckor, 

 som träffat dem, och i detta afseende hade Nederländerna 

 och Sverige starka gemensamma intressen att förfäkta. Så- 

 lunda är den katolska reaktionens framträngande till Öster- 

 sjön här likasom i andra samtida svenska statsakter den 

 hufvudpunkt, på hvilken uppmärksamheten är riktad. Men 

 äfven ett framtida nederländskt inflytande i Östersjön borde 

 förebyggas. Derför skulle Nederländernas understöd hellre 

 utgå i penningar än i trupper. 



Medan instruktionerna af den 4 Mars i Sverige affat- 

 tades, var frågan om förnyandet af förbundet af år 1614 

 under behandling äfven hos generalstaterna. Dessa hade 

 nämligen redan i början af år 1629 blifvit uppmärksamgjorda 

 på att den tid, för hvilken förbundet af år 1614 var gäl- 

 lande, nalkades sitt slut, och med anledning deraf beslutit, 

 att hos Camerarius göra sig underrättade, huruvida han hade 

 i uppdrag, att underhandla om alliansens förnyande. Var 

 detta icke fallet, ville man bedja honom hos sin regering 

 anhålla om fullmakt dertill. Till och med ärnade general- 

 staterna sända sändebud till Sverige för att saken så mycket 

 snabbare skulle afgöras. Men denna ifver, hvartill Danmarks 

 tvetydiga hållning var den närmaste anledningen, svalnade 

 då nya klagomål hördes öfver att Gustaf Adolf utpressade 

 penningar och lifsmedel af nederländska handelsmän. Det 

 var visserligen nödvändigt att motarbeta kejsarens bemö- 

 danden att göra sig till herre öfver Östersjön, men å andra 

 sidan var det fara värdt, att Sverige, sedan Danmarks magt 

 fallit, skulle blifva allenaherskande derstädes. Generalsta- 

 terna beslöto under inflytande af sådana olikartade känslor 



