med fartyg, borde Camerarius höra generalstaternas mening 

 om det sätt, på hvilket man kunde afstyra en sådan afsigt 

 och försäkra sig*om de danska fartygen och om Öresund 1 ). 



Jemte dessa instruktioner erhöll Camerarius ett bref 

 från Gustaf Adolf, deri Danmarks farliga ställning framhöls 

 såsom den närmaste anledningen till att konungen önskade 

 knyta en intimare allians med Nederländerna. Förgäfves 

 hade han vid personligt sammanträffande med Kristian IV 

 sökt förmå denne till vänskapligt förbund med Sverige. 

 Kristian hade afsigtligt afböjt all underhandling 2 ), hvarför 

 det var att frukta att han skulle sluta fred med kejsaren 

 eller helt och hållet ansluta sig till honom. Det var derför 

 otvifvelaktigt, att Spanjorerne och de kejserlige skulle vinna 

 en så betydande magt i Östersjön, att de blefve farliga icke 

 blott för Sverige utan älven för generalstaterna och den ge- 

 mensamma friheten. Framhållande den djupa betydelsen 

 häraf borde Camerarius gå till verket och anstränga alla 

 sina krafter för upprättandet af ett nytt och närmare för- 

 bund med generalstaterna till den gemensamma sakens för- 

 svar 3 ). 



Det anmärkningsvärdaste draget i dessa aktstycken är 

 den nya betydelse, östersjöfrågan vunnit. Den förändring i 

 den politiska ställningen, på hvilken öfverallt hänsyftas, är 

 väsentligen en omkastning i östersjöländernas magtförhål- 

 landen. Sverige hade trängt fram. Det var herre öfver 

 Riga, de flesta af de preussiska kuststäderna och Stralsund. 

 Dess nyvunna magt finge icke i fråga sättas, och de gamla 



*) Gustaf Adolfs plan att i nödfall bemägtiga sig en del af 

 Danmarks område är känd genom upplysningar äfven från annat håll. 

 Jmfr J. A. Fridericias afh. sid. 35. 



2 ) Vid det bekanta mötet i Knäröd i Februari 1629. 



3 ) R. A. Oxenstj. saml. Förh. mellan Sverige och Nederländerna 

 1612—1654. 



