sig genom ett förbund med generalstaterna, innan han kastade 

 sig in i det stora tyska kriget l ). 



Det syntes den svenska regeringen vara mest öfver- 

 ensstämmande med hennes egen värdighet, att Camerarius 

 icke af eget initiativ väckte fråga om förnyelse af fördraget 

 af 1614, utan afvaktade, huruvida generalstaterna skulle göra 

 förslag derom. Först sedan desse erinrat om saken, borde 

 han meddela dem, att hans konung särskildt med afseende 

 å det farliga läge, i hvilket Tyskland befann sig, hvarigenom 

 dess frihet, sjöhamnarne vid Öster- och Nordsjön, handelns 

 frihet och hela den reformerta kristenheten syntes hotade, 

 var böjd att förnya förbundet af år 1614. Fann Camerarius, 

 att generalstaternas afsigt var att förnya det gamla fördraget 

 utan någon väsentligare förändring, skulle han anmärka, att 

 sjelfva den grund, på hvilken detta förbund hvilat, numera 

 hade försvunnit. Ty det hade förnämligast afsett att skydda 

 handeln på Riga, vid Elbe och i Nord- och Öster-sjön; men 

 numera hade Riga fallit i Gustaf Adolfs händer, hansestä- 

 derna voro i fiendens våld och till och med Lybeck visade 

 benägenhet att närma sig kejsaren; dessutom fordrade hela 

 den politiska ställningen något annat än en enkel förnyelse 

 af det tidigare fördraget 2 ). Visade man sig böjd att ingå 

 på denna uppfattning, skulle Camerarius öfvergå till under- 

 handlingar om ett nytt förbund med syfte att upprätthålla 

 de båda rikenas rättigheter och privilegier äfvensom han- 

 delns frihet, återställa de närgränsande furstarne, städerne 

 och hamnarne i deras förra ställning och frihet och öfver- 



a ) Handl. sid. 79. Utdrag ur detta aktstycke finnas hos Söltl 

 Religionskrieg in Deutschland; Cronholm Sveriges historia under 

 Gustaf II Adolf 5. 2 sid. 65 uppgifven orätt att instruktionen vore 

 dagt. den 4 Juni. 



2 ) Handl. sid. 81. 5. 



