Lxxxrv 



rade platserna i Liffland och Preussen. Under underhand- 

 lingarnas fortgång sänkte konung Sigismund i någon mon 

 sina anspråk. Han förklarade sig till freds med, att Gustaf 

 Adolf under sin lifstid skulle bibehålla regeringen i Sverige; 

 efter hans död skulle Sverige tillfalla Sigismund och hans 

 efterföljare; alla eröfrade platser i Liffland och Preussen 

 skulle återgifvas Polen, som borde erhålla ersättning för 

 den skada svenskarne der förorsakat; Sigismund sjelf skulle 

 slutligen erhålla en årlig inkomst från svenska domäner, och 

 hans dotter en hemgift efter svensk lag. Dessa fordringar 

 voro dock fortfarande så öfverdrifna, att några fredsunder- 

 handlingar icke på sådan grundval kunde öppnas. De ne- 

 derländska sändebuden föreslogo derför, att man åtminstone 

 skulle söka å väga bringa ett stillestånd. Men äfven härvid 

 visade sig svårigheterna oöfvervinnerliga. De polska kom- 

 missarierne fordrade nämligen såsom vilkor för stilleståndet 

 att Gustaf Adolf skulle afstå från de platser, han eröfrat, 

 en fordran som denne icke ville tillmötesgå. Man såg sig 

 slutligen tvungen att afbryta underhandlingarna utan att 

 hafva vunnit något genom dem. 



Ej mindre ändamålslösa voro sändebudens bemödanden 

 att utverka upphäfvandet af de hinder och besvär, Gustaf 

 Adolf pålagt Preussens och Dantzigs handel. Huru kär de 

 förenade provinsernas välfärd, förklarade den svenske ko- 

 nungen, än var honom, kunde han dock icke lemna fartyg 

 af hvarje slag tillträde till Dantzigs hamn. Då skulle Dant- 

 zig snart blifva herre i Östersjön, hvilket för Nederländerna 

 kunde blifva lika farligt som för honom sjelf. Endast i hän- 

 delse invånarene i Dantzig förbundo sig att icke utrusta 

 några örlogsfartyg, kunde han tillstädja dem fri sjöfart. Sedan 

 sändebuden emottagit detta föga till freds ställande svar, 

 lemnade de, försedda med rika skänker, Gustaf Adolfs läger 



