Lxxxni 



mon blidkad genom de nästan ödmjuka ordalag, i hvilka 

 sändebuden framstälde sitt uppdrag. Aldrig, sade de, hade 

 generalstaterna saknat lust, utan endast tillfälle att vara 

 honom till tjenst, men det smärtade dem, att de i krigets 

 olycka funnit anledning att närma sig honom. Honom sjelf 

 och hela kristenheten trodde de sig gagna genom en freds- 

 medling, hvartill de så mycket hellre måste anses kallade, 

 som kriget beredt äfven dem sjelfva olyckor. Sändebuden 

 lofvade slutligen att, om deras bemedling antoges, icke fö- 

 reslå något, stridande mot konungens af Polen intresse och 

 sin ära. I resolution af den 17 Juli anmärkte konung Si- 

 gismund, att generalstaterna icke nog tycktes hafva besinnat, 

 huru brottsligt Gustaf Adolf handlat, då han brutit in på 

 polskt område, härjat och plundrat polska besittningar och 

 utgjutit polskt blod. Man kunde under sådana förhållanden 

 icke gerna tala om fred, och sändebuden skulle erfara, huru 

 obenägen Gustaf Adolf var att gå in på billiga förslag. Dessa 

 yttranden bådade intet godt, men sändebuden ansågo sig 

 dock böra fortgå i sina bemödanden för fredens sak. De 

 lyckades utverka att fredskommissarier utnämndes, å polska 

 sidan under ledning af erkebiskopen af Kulm, å svenska si- 

 dan af Axel Oxenstjerna. Knapt hade dock kommissariernes 

 öfverläggningar begynt, innan söndringen visade sig alltför 

 skarp, för att en definitiv fredsuppgörelse skulle komma i 

 fråga. De polske kommissarierne fordrade, att Gustaf Adolf 

 skulle afstå icke blott från de' platser, han eröfrat i Liff- 

 land och Preussen, utan äfven från svenska kronan, hvilken 

 han med orätt innehade. Axel Oxenstjerna åter förutsatte 

 såsom ett nödvändigt vilkor för en fredlig öfverenskommelse, 

 att konung Sigismund skulle afstå från alla anspråk på Sve- 

 rige för sig och sina efterkommande; sedan detta var fast- 

 stäldt, kunde man öfverlägga om utrymmandet af de eröf- 



