trupper fördes till Schlesiens gränser för att der frambryta 

 i Gustaf Adolfs, generalstaternes eller någon annans namn. 

 Gustaf Adolf ville bereda truppstyrkan tillfälle att land- 

 stiga i Sverige och att derifrån öfvergå till Preussen för att 

 framtränga i Schlesien; dock med några vilkor, bland hvilka 

 det vigtigaste var, att den af generalstaterna utsedde anfö- 

 raren, under hela den tid, då han handlade under ledning 

 af eller i samband med Gustaf Adolf, skulle vara honom 

 lydig. Om prins Moritz fann äfven detta förslag svårt, var 

 Gustaf Adolf beredd att sjelf öfvertaga hela bördan äfven af 

 ett fälttåg mot de kejserliga arfländerna, blott generalsta- 

 terna understödde honom med en penningesumma, tillräcklig 

 att uppställa och underhålla 10 regimenten fotfolk och 3,000 

 ryttare. Med sin egen krigshär ville han sysselsätta Polac- 

 karne, med den på generalstaternas bekostnad uppstälda 

 hären ville han sjelf angripa Schlesien eller ock utse en dug- 

 lig fältherre att der återupprätta de evangeliskes fallna sak. 

 Äfven andra magter borde förmås att understödja företaget. 

 Det var tydligt, att generalstaterna skulle hafva betydlig 

 fördel häraf. Ty Polen och det österrikiska huset, påfve- 

 dömets mägtigaste stöd, skulle bringas att vackla. Öster- 

 rikare, Polackar och Spanjorer skulle skynda att släcka den 

 upplågande elden, och hela krigsbördan skulle från Holland 

 och Tyskland dragas till Polen och Österrike. Med uppre- 

 pandet af denna tanke, hvilken genomklingar äfven aktstyc- 

 kena af den 31 Juli och 7 Augusti slutar instruktionen, 

 hvars senare del är anmärkningsvärd derigenom att der fram- 

 hålles, att Gustaf Adolf, ehuru djupt berörd af förvecklin- 

 garna i Tyskland, icke ännu ansåg sig kunna uppoffra sitt 

 eget rikes krafter på ett fälttåg derstädes. 



I samma anda uttalade sig Gustaf Adolf inför den i 

 det föregående omnämnde Ludvig Camerarius, som under 



