XXIX 



den ene evangeliske fursten efter den andra, tills de till 

 intet gjort dem alla. En diversion kunde möjligen ske i 

 Italien. Dock tedde sig föga hopp på detta håll. Ty knap- 

 past skulle väl Venedig eller Savoyen gynna företaget; påf- 

 ven och Frankrike åter skulle öppet eller doldt motsätta sig. 

 Inom det evangeliska partiet i Tyskland fans ingen, som 

 kunde åtaga sig saken, ty dels voro de evangeliska furstarne 

 alltför svaga, dels önskade de förblifva neutrala. Lika få- 

 fängt var att söka förlägga kriget till Spanien eller att 

 söka hjelp af Turkiet, Då således på alla dessa håll intet 

 hopp fans om återupprättandet af den fallna, evangeliska 

 saken, återstod intet annat än att förlägga kriget till Po- 

 len och till Schlesiens och Mährens gränser. Ty om Po- 

 lens ställning blefve rubbad, skulle kejsaren se sig tvungen 

 att draga sin stridsmagt tillbaka från Tyskland för att un- 

 derstödja Polen, hvarjemte han blefve beröfvad den hjelp, 

 Polen hittills gifvit honom. Dervid skulle äfven de förtryckta 

 invånarene i Böhmen, Mähren, Schlesien och Österrike fatta 

 mod. General-stateme och de tyska furstarne skulle kunna 

 hemta andan för att försvara sin frihet och återvinna hvad 

 de förlorat. Men knapt skulle någon kasta sig in i ett så 

 svårt och farligt företag, som icke annars låge i krig med 

 Polen och för eget försvars skull bekämpade denna magt. 

 Konungen i Sverige befann sig i denna ställning och var 

 derför beredd att åtaga sig värfvet, om general-staterna och 

 andra vänner ville understödja den tilltänkta expeditionen. 

 Bidroge general-staterna med 50,000 imperialer hvarje månad; 

 ville de dessutom förmå Venetianarne, de tyska furstarne 

 och andra, som voro trötta vid det spanska och katolska 

 oket att gifva penningeunderstöd, så kunde man hysa godt 

 hopp, att företaget skulle slutföras till de evangeliskes ge- 

 mensamma fördel. Den magt, konungen af Sverige förfogade 



