sig sjelf mot Polen, gagnade Gustaf Adolf ju äfven general- 

 staterna, ty knapt funnos konungar och furstar, som med 

 större ifver understödde hvarandra än kejsaren, Spanien och 

 Polen. Likasom Spanien var påfvedömets stöd i vester så 

 var Polen det i öster och bägge sökte med våld och list 

 tvinga alla till lydnad för den romerske stolen. General- 

 staterna och konungen af Sverige borde derför troget bistå 

 hvarandra och gemensamt hindra fiendernas företag. Hvad 

 skulden till generalstaterna beträffade, kunde den icke åter- 

 betalas till följd af den krigsoro, som var rådande. Konun- 

 gens undersåter hade icke egnat sig åt handel, utan lefvat 

 till freds stälda med eget lands produkter; derför saknade 

 han nödiga penningetillgångar. Sedan Rutgersius i dessa 

 och likartade ordalag framfört Gustaf Adolfs ursäkt och an- 

 hållit om general-staternas fortfarande vänskap, borde han 

 ännu en gång söka företräde och då närmare gå in på frå- 

 gan om de faror, som från Polen hotade Sverige och alla 

 evangeliska stater. Särskildt ålåg det honom att framhålla 

 nödvändigheten af att Dantzigs hamn blefve stängd för konun- 

 gen af Polen: Gustaf Adolf kunde icke genom överenskom- 

 melser, löften eller eder tryggas, så länge konung Sigismund 

 egde tillträde till densamma. Ty der kunde han utrusta 

 flottor för att angripa Sverige, störa dess sjöfart, plundra 

 svenske undersåter o. s. v. Man kunde tänka sig möjlig- 

 heten af att med våld bemägtiga sig denna hamn, men detta 

 vore om äfven möjligt dock föga lämpligt, emedan Gustaf 

 Adolf stod i vänskapligt förhållande till invånarene i Dantzig. 

 hvilka äfven de voro protestanter. Deremot vore intet ho- 

 nom önskvärdare, än om desse gåfve honom uttrycklig för- 

 bindelse, att inga fartyg, som tillhörde dem eller besökte 

 deras hamn, skulle få användas mot Sverige. Förgäfves 

 hade Gustaf Adolf sjelf sökt förmå dem dertill. Han bad 



