mellan Nederländerna och Danmark ett fördrag, som be- 

 traktades såsom ett uppslag till en ny nordisk politik. De 

 båda staterna förbundo sig: att söka hvarandras välfärd 

 och hindra all skada; att icke understödja hvarandras fien- 

 der; och att icke ingå i någon konfederation med andra 

 magter utan den medförbundnes samtycke. Dessutom be- 

 stämdes att förut ingångna fördrag icke skulle få förklaras 

 så, att de lände Danmark eller Nederländerna till skada, en 

 punkt under hvilken förbunden mellan generalstaterna och 

 hansestäderna uttryckligen inbegrepos. Försigtigt tillades i 

 en slutartikel, att tidigare förbund icke genom traktaten 

 skulle rubbas, men den förändring, som försiggått, kunde 

 icke derigenom döljas : ). Man insåg, att generalstaterna 

 ville lemna Kristian IV fritt spel i norra Tyskland, i hopp 

 att han der skulle föra de protestantiska intressenas talan, 

 medan de sjelfva egnade sina krafter åt kriget mot Spanien. 

 Medan Danmark och Nederländerna under åren 1618 

 — 1621 närmade sig hvarandra, blef förhållandet mellan de 

 förenade provinserna och Sverige småningom allt kyligare. 

 En öppen brytning inträffade visserligen icke, men tonen i 

 general-staternas meddelanden med den svenska regeringen, 

 som förut hade varit eftergifvande och tillmötesgående, blef 

 nu skarp och fordrande. Då residenten van Dyck i Augusti 

 1619 hjertligt tackande för det bistånd, general-staterna ti- 

 digare beviljat Gustaf Adolf, anhöll att de terminer, som 

 blifvit faststälda för återbetalningen af de summor, Sverige 

 lånat af general-staterna, i någon moh skulle förlängas, så- 

 lunda att skulden skulle gäldas icke inom fyra, utan inom 

 sex år, ett bevis på välvilja, som Gustaf Adolf, enligt hans 



O Arend, a. st. III. 3. sid. 608. Jmtr P. Falcks slutrelation 

 om hans beskickning till Holland 1620—1621. Sv. riksark. Ox. saml., 

 förh. mellan Sverige och Nederländerna 1612—1654. 



