XV 



den katolska reaktionen. Prins Moritz af Oranien, som nu 

 öfvertog ledningen af Nederländernas utländska politik, och 

 livars planer öfverhufvud voro mindre omfattande än Olden- 

 barnevelds, lät de synpunkter, som ledt dennes tyska po- 

 litik, falla. Stilleståndet med Spanien nalkades sitt slut och 

 kampen mot denna magt återupptogs år 1621. Åt detta 

 håll riktade prins Moritz sin hufvudsakliga uppmärksamhet, 

 medan deremot upprätthållandet af en defensiv ställning i 

 nordvestra Tyskland syntes honom mest motsvara de för- 

 enade provinsernas intressen. I och med detsamma som 

 Nederländerna afstodo från att utvidga sin magt i norra 

 Tyskland, bortföll en stor del af de anledningar till miss- 

 sämja med Danmark, som förut förefunnits, och man kunde 

 så mycket hellre närma sig detta land, som Kristian IV vi- 

 sade sig benägen att frångå den vacklande hållning i de re- 

 ligiöst politiska frågorna, han hittills i akt tagit. Redan år 

 1618 egde negociationer mellan generalstaterna och Dan- 

 mark rum, hvilka visserligen icke ledde till afgörande re- 

 sultat, men dock vitnade om att man å båda sidor var böjd 

 för ett vänskapligt tillmötes gående. Sedermera gjorde Kri- 

 stian allt, hvad i hans förmåga stod, för att genom ett ak- 

 tivt uppträdande för den evangeliska saken återvinna den 

 nederländska republikens förtroende. Konventet i Segeberg 

 (Mars 1621), der Kristian på uppmaning af Nederländernas 

 sändebud, Gaspar van Vosbergen. erbjöd sig att i spet- 

 sen för den evangeliska unionen och nord-Tysklands stän- 

 der öfvertaga kampen mot den katolska ligan, Österrike 

 och Spanien, var isynnerhet härvid af vigt. Öfvergifven af 

 England och de tyska furstarne afstod Kristian visserligen 

 snart från sin plan , men han vann dock en vigtig fördel 

 genom den förändring, som inträdde i förhållandet mellan 

 honom och generalstate rna. Redan i Maj 1621 ingicks 



