xin 



höfver knapt framhålla, i huru hög grad edra krafter, som 

 till ej riDga del bero af handeln, skola aftyna, sedan han- 

 deln på Östersjön upphört eller blifvit hämmad. Ja, alla 

 evangeliska konungariken och stater skola, omgifna af fiendt- 

 liga vapen, upphöra att försvara sig eller ock göra det med 

 den största svårighet och äfven de konungar, som hittills 

 lefvat i lugn, skola sväfva i fara att gå allt förlustige och 

 knapt kunna afhålla fienden från sina egna områden. Då 

 kriget mellan konungen af Sverige och konungen af Polen 

 således var nödvändigt, oundvikligt och rättvist; då konun- 

 gen af Sverige var öfvertygad om att Sveriges välfärd låg 

 general-staterna om hjertat och att det var af vigt äfven 

 för dem sjelfva, att fienden afhöls från Sveriges gränser: 

 då det slutligen icke var tvifvelaktigt, att Polackarne under 

 det kommande året skulle vända sina vapen mot Sverige, 

 anhöll Skytte å sin konungs vägnar om generalstaternas 

 hjelp 1 ). Desse tvekade länge, hvilken hållning de skulle 

 iakttaga i en fråga af så vidtutseende art, men genom 01- 

 denbarnevelds mägtiga inflytande utverkades slutligen en 

 resolution af den 2 Febr. n. st, 1618, som i hufvudsak öf- 

 verensstämde med Gustaf Adolfs önskningar. Generalsta- 

 terna förklarade sig nämligen villiga att, i händelse konun- 

 gen af Sverige i Maj månad droge i fält mot Polackarne, 

 bistå honom och prestera allt, hvartill de enligt förbundet 

 voro förpliktade, och att i händelse han blefve besegrad, till 

 hans lands och undersåters försvar med vapenmagt motsätta 

 sig konungen af Polen. Derjemte ville de förbjuda sina 

 undersåter att gå i Sigismunds tjenst eller att tillföra honom 

 skepp, vapen eller andra krigsförnödenheter. Slutligen för- 

 klarade de sig villiga att bevisa konungen af Sverige all den 



*) Det latinska talet är tryckt hos Vreede a. st. sid. 229 o. f. 



