hotade, arbetade han oaflåtligt på att utvidga och stärka 

 Nederländernas förbindelser med de protestantiska staterna 

 i Tyskland och i norden. 



Bland Tysklands ständer voro isynnerhet de fria Hanse- 

 städerna föremål för Oldenbarnevelds oaflåtliga uppmärk- 

 samhet. Deras magt var sedan länge i nedåtgående, och 

 de emottogo derför gerna det vänskapsfulla stöd, Olden- 

 barneveld bjöd dem. År 1613 slöts ett defensiv-fördrag 

 mellan Nederländerna och Lybeck och genom flere senare 

 öfverenskommelser trädde de flesta öfriga mera betydande 

 hansestäder i vänskaps- och förbundsförhållande till den 

 mägtiga fristaten J ). 



Medan Hansestäderna sålunda anslöto sig till Neder- 

 länderna, inträdde i förhållandet mellan Danmark och Ne- 

 derländerna en köld, som småningom öfvergick till föga dold 

 fiendtlighet. Danmarks ärelystne konung Kristian IV sträf- 

 vade öppet efter herraväldet i norra Tyskland och i Öster- 

 sjön. Emedan Öresund var ett danskt farvatten, ansåg han 

 sig ega rätt till „dominium maris balthici", ett anspråk, 

 som syntes öfriga sjöfarande nationer så mycket farligare, 

 som Kristian aldrig närmare angifvit, hvilka rättigheter deri 

 innefattades. Särskildt klagade de nederländske handels- 

 männen öfver den höga öresundstull, han utkräfde. Kristians 

 otvetydiga planer att kufva hansestäderna och hans hållning 

 i tidens stora religiösa fråga voro i ej mindre grad miss- 

 hagliga. Kristians politik var på denna tid så litet evan- 

 gelisk, att man kunde misstänka honom för förbindelser med 

 protestantismens arffiende, Spanien. Hans försäkringar, att 

 underhandlingarna med Spanien gälde endast handelsintressen 

 och bekräftandet af gamla fördrag, emottogos i Nederlän- 



') Arend-Rees Algemeene Geschiednis des Vaderlands. III. 2 

 sid. 5tJ5 o. f. 



