vore omöjlig, emedan den gick genom vänskapligt sinnade 

 furstars områden, hvilka genom kriget skulle lida skada, 

 och emedan Polen derigenom finge tillfälle att angripa Sve- 

 rige. Den senare vägen vore deremot att föredraga emedan 

 den skulle bäst trygga Sverige, derigenom att Polackarne 

 blefve tvungna att tänka på eget försvar, icke på att an- 

 gripa andra. Men här vore det i främsta rummet nödvän- 

 digt att försäkra sig om staden Dantzig, hvilken om den 

 fortfarande lydde under polska kronan oaflåtligt skulle hota 

 Sveriges trygghet och säkerhet, men om den tillföll de 

 förbundne, skulle blifva en förträfflig hamn för svenska flot- 

 torna och en vapenplats, der trupperna kunde samla sig 

 och dit de i nödfall kunde draga sig tillbaka. Helst borde 

 staden förmås att frivilligt ansluta sig till de förbundne, 

 men i händelse af vägran tvingas dertill. De stater, som 

 stodo i handelsförbindelse med Dantzig skulle kanske be- 

 trakta detta förslag med mindre välbehag, men då det gälde 

 det allmänna bästa, borde man icke fästa afseende vid syn- 

 punkter af denna art. Sedan Gustaf Adolf med de för- 

 bundnes hjelp blifvit herre öfver Dantzig, borde man med 

 vapenmagt tvinga Polen att afstå från allt motstånd, ett fö- 

 retag, hvilket genom det sjelfsvåld, som herskade i detta land, 

 dess kraftlösa författning och bristande finansiela tillgångar 

 vore förenadt med mindre svårigheter, än man förestälde sig. 

 Möjligen kunde Bethlen Gabor förmås att från Ungern an- 

 gripa Polen, hvarigenom utsigten att vinna en snabb fram- 

 gång blefve så mycket större. Sedermera kunde kriget för- 

 läggas till Schlesien, hvarvid Gustaf Adolf för sin del skulle 

 bidraga med tiotusen man fotfolk och ett tusen ryttare. 

 Jemte det den svenska regeringens synpunkter sålunda i all- 

 männa drag utvecklades, sammanfattades Gustaf Adolfs huf- 

 vudvilkor i korthet i en instruktion af den 20 April 1625 



