Lm 



inverka på den svenska regeringens hållning voro icke ogrun- 

 dade. Gustaf Adolf omnämnde sedermera, i samtal med 

 en nederländsk statsman, att han genom enskilda bref er- 

 hållit underrättelse, att prinsen af Oranien och general- 

 staterna önskade, att såväl han som konungen af Danmark 

 skulle styrkas i sitt nit för den gemensamma saken, ge- 

 nom att hvardera erhölle en krigshär af 20,000 man fot- 

 folk och 5,000 ryttare. Han hade funnit detta anbud be- 

 tänkligt, emedan det stred mot det förslag, han tidigare gjort 

 Englands och Brandenburgs sändebud, emedan det var allt- 

 för obestämdt för att förtjena full tillit och emedan det var 

 att befara, att en dyrbar tid skulle gå förlorad under frukt- 

 lösa underhandlingar. Dock hade han icke velat vägra att 

 till mötes gå sina vänners önskningar och att fästa afseende 

 vid generalstaternas och prinsens af Oranien uttalade me- 

 ning J ). Den nya plan, Gustaf Adolf nu uppkastade, var dock 

 icke fullt öfverensstämmande med de tankar, som föresväfvat 

 diplomaterne i Haag. Man hade nämligen der tänkt sig, 

 att Gustaf Adolf genom Pommern och Mark-Brandenburg 

 skulle tränga fram till kejsarens artländer. Gustaf Adolf 

 deremot återgick till de förslag om en diversion genom Po- 

 len, han år 1623 genom Gustaf Horn och Rutgersius med- 

 delat. De bref af den 16 och 20 April, som sändes Ca- 

 merarius och Rutgersius. erinra till och med i detaljfrågor 

 om instruktionerna af år 1623 2 ). Om än motvilligt ville 

 den svenske konungen gå de önskningar, man uttalat, till 

 mötes och i förbund med konung Kristian angripa kejsaren 

 i hans arfländer. Dervid kunde tvenne vägar väljas, den 

 ena genom Pommern och Mark-Brandenburg, den andra 

 genom Preussen och Stor-Polen. Men den förra vägen 



*) Verbaal van Gaspar van Vosbergen, sid. 139. 

 2 ) Moser V sid. 163—194. 



