äfven sluta definitivt fördrag; att generalstaterna, så vidt 

 deras tillgångar tilläto, skulle understödja företaget; och att 

 ingen af de förbundne skulle få sluta stillestånd eller fred 

 utan de öfriges bifall % Camerarius återkommer ständigt till 

 denna fråga. Hufvudsaken är att konungen af Sverige och 

 konungen af Danmark komma öfverens med hvarandra och 

 han ser ingen lämpligare utväg dertill, än att, enligt prins 

 Moritz och generalstaternas råd, hvardera af dem erhåller 

 en egen krigshär 2 ). Han är öfvertygad, att konungens af 

 Sverige godhet, klokhet och tapperhet skola bevisa, att han 

 varit det allmänna bästa hängifven. Han vet, att konungen 

 af Sverige på intet sätt förorsakar dröjsmål eller hinder, 

 blott icke konungen af Danmark störande inverkar på sa- 

 ken 3 ). Han påpekar, att det nu vore tillfälle för Gustaf 

 Adolf att återupptaga de planer mot kejsarens arfländer, 

 han åren 1623 och 1624 uppkastat. Ett krig i östra Tysk- 

 land vore förenadt med så mycket mindre svårigheter, som 

 konungen af Danmark i vestra Tyskland skulle sysselsätta 

 de kejserliga stridskrafterna. Dessutom tillkom en omstän- 

 dighet, som särskildt borde synas Gustaf Adolf uppmun- 

 trande. Ett sändebud från Siebenburgens och östra Ungerns 

 beherskare, den genom sin oblidkeliga nendtlighet mot det 

 habsburgska huset i tidens historia kände Bethlen Gabor, 

 hade nämligen vid denna tid anländt till Haag för att å sin 

 herres vägnar erbjuda de evangeliska staterna förbund och 

 understöd. Blott han sjelf erhölle nödig hjelp, erbjöd sig 

 Bethlen Gabor att från särskilda håll angripa kejsarens arf- 

 länder. Camerarius framhåller, i det att han meddelar Axel 



J ) Jmfr Carletons bref till lord Conway af d. 5 Mars 1625, förf. 

 ofVannämnda ath. sid. XVIII. 



2 ) Till Axel Oxenstj. d. ^ Mars 1625. Handl. sid. 175. 

 ! ) Till Axel Oxenstj. d. ig Mars 1625. Handl. sid. 171. 



