om att denne ingått förbund med Polen emot Sverige, begynte 

 spridas. I Sverige väckte dessa rykten den lifligaste oro. 

 Vi meddela ett aktstycke, som på ett karakteristiskt sätt 

 vitnar derom. nemligen en instruktion för Johan Salvius, 

 som i Januari 1625 sändes till Hamburg för att derifrån be- 

 gifva sig till Nederländerna, i händelse ryktet om Danmarks 

 krigiska afsigter besannade sig '). Han borde här i förening 

 med Rutgersius inför prins Moritz och generalstaterna fram- 

 hålla, att konung Kristians ärelystnad och opålitlighet en- 

 samma voro skulden till det krig, som var nära att utbryta 

 mellan de nordiska länderna. De bägge diplomaterne skulle 

 erinra om alla de steg till närmande och försoning, Gustaf 

 Adolf tagit. Senast hade han sändt ett sändebud till Kö- 

 penhamn för att anhålla om förklaring och försäkra om Gu- 

 staf Adolfs vänskap. Men sändebudet hade återvändt med 

 i hög grad otillfredsställande svar. Hvad skulle således 

 konungen göra? Skulle han i ro afvakta hvad som kunde 

 inträffa? Borde han icke hellre gripa till vapen till sitt för- 

 svar och vända de planer, fienden smidt emot honom, emot 

 denne sjelf. Äfven i öfrigt skulle de nederländska stats- 

 männen uppäggas emot Danmark genom erinring om Kri- 

 stians ärelystna politik, om hans förbindelser med Spanien 

 o. s. v. Slutligen skulle Rutgersius och Salvius med stöd 

 af förbundet af år 1614 yrka på understöd i kriget, anhålla 

 om rätt att i Nederländerna uppköpa skepp, värfva soldater 

 och krigsfolk, inlöpa i nederländska hamnar o. s. v., hvar- 

 emot allt detta skulle vara förnekadt Danmark och Sveriges 

 öfriga fiender. I samband dermed skulle de framhålla far- 

 hogan för Danmark och det polska kriget såsom orsaker 

 till att Gustaf Adolf icke kunnat lemna generalstaterna nå- 



l ) Handl. sid. 63. 



