74 



Hvad den finska formen vidkommer, synes den ljud för 

 ljud återgifva en urnordisk plural genitiv af släktnammet (vare 

 sig att detta varit *Uplinger 1. *Uffinger 1. *Ubblinger): 

 *Upa(n)lingö 1. *Ufa(n)lingu 1. *Ubba(n)lingu. Namnet er- 

 bjuder således stort intresse i språkhistoriskt hänseende. I 

 likhet med Hamaro i St. Marie uppvisar det den urnordiska 

 plurala genitivändelsen, och detta antagande styrkes ytterligare 

 af den osynkoperade vokalen a. Härjämte bör ännu påpekas, 

 att ortnamnen på -inge enligt Hellquist, Sv. ortn. på -inge 

 s. 234 f. och Andr. M. Hansen, Landnåm s. 23, 44 torde höra 

 till de älsta namn grupperna i norden. Man torde därför ej 

 vara berättigad att uti a:et i Upalinko se en svarabhakti- 

 vokal. 



Formen Vplingh beror på en finländsk apokoperingsregel 

 (se Saxen, Sv. lm. XI:3 s. 90). 



Ett gammalt svenskt ortnam. som mig veterligen ej mera 

 kvarlefver är det från 1618, 1628 antecknade Wånga, Wangom, 

 hvilket är identiskt med Vång, Vånga, Vänge i Sverige och i 

 i likhet med dessa bildadt på sbst. vang, vänge ..gräsvall 1 '. 

 Namnet är synbarligen = det nuvarande Vangio (Vankio) i 

 Lunda « Wangia). 



Hminis 1. Hauninen skrifves visserligen 1470 Hairgins. 

 1472 Haugnaes, hvarför man möjligen kunde tänka, att namnet 

 ursprungligen varit sammansatt med näs, men öfriga äldre 

 former (1422 Habnis, 1422 Harvgnk, 1471 Hcmgnisten, 1473 

 Hawgniste, 1416 Haunistu, 1532 Hagnissby) visa dock, att de 

 förstnämda bero på etymologiserande skrifsätt, Namnet inne- 

 håller fsv. Hagne, isl. Hogne « *Haguni = fi. Hakuni); se 

 Hakula i Lunda, Honna i Nousis. 



För öfrigt märke man följande namn: Palarla 1. Ba- 

 garia (1618 Paclcarla); sv. bägare. 



