41 



är benägen för att antaga, att det finska byanam.net bildats på 

 ett personnamn *Redgot, vore sig att detta ursprungligen varit 

 ett tillnamn (»östgöten 1 ') eller ett gammalt germanskt för- 

 namn bildadt i analogi med å ena sidan fht. HreidMr, isl. 

 Hreidulfr, Hreidan; å andra sidan fht. Agilgaud, Heimgoz, 

 isl. Asgautr m. fl. För det förra alternativet talar starkt den 

 omständighet, att namnet rödäkoth i äldre tider förekommit 

 såsom tillnamn (1469: Arw. V). Jag anser nämligen detta 

 vara samma namn. Ljudutvecklingen e >> ö synes böra jäm- 

 föras med de af Ojansuu I s. 44 ff. behandlade labialiserings- 

 företeelserna i sydvästfinskan, ehuru han troligen gifvit en för 

 trång formulering ät ljudlagen. En parallel till den nu antagna 

 öfvergången finna vi i Rölax < Redelax (1469: Svb.) i Sagu. 

 — Fi. Rekottila har tämligen sent upptagits af finnarna: 

 först efter monoftongiseringen af diftongen i första stafvelsen. 

 Skrifformen Reicottula står isolerad och lämnar det nuvarande 

 uttalet oförklarad!, e: et uti andra stafvelsen af RedeJcottila 

 är finskt inskott (svarabhakti?). 



Silvola; fda. Silvi. Se Silva i Kiikala. 



Spuurila (utt. Pärla); tyckes förutsätta ett eljes ej upp- 

 visadt namn *Spuri, kanske identiskt med tillnamnet Spora, 

 som flere gånger namnes i Svartboken (t. ex. 1455 säges väp- 

 naren Ionis Spora pantsätta sitt gods Loppis i Pe mar) och 

 som kunde uppfattas såsom en på urgermanskt a-omljud be- 

 roende biform till *Spuri. Jfr fsv. spuri: spori (se Noreen 

 Aschw. gr. § 163, 2). 



Taatila 1. Taattila (1540 Tatila: uti. Tätla). Jfr Rygh 

 NG II s. 346 (Taterud). Taatila också i Lundo, Vemo. 



Taninen (1407 Danis: Sv. dipl. I; 1540 Danis); fsv., 

 fda. Dan, fno. Danr. 



Tupila: fsv., fda. Stubbe 1. fsv. fno. Tubbi. 



Halli: fsv. Halle. Se St. Bertils, Lunda. 



