21 



I iland förfinskade namn eller rättare bland namn, som 

 bildats på ursprungligen svenska personnamn, fästa vi oss först 

 vid socknens eget namn. Jag anser det nämligen sannolikt, 

 att Halikko är af germanskt ursprung och jämför det med flit. 

 Halicho, ehuru jag ej känner någon nordisk motsvarighet där- 

 till. Samma namn finnes bevaradt uti Halikkola i Koskis, 

 Halikonsaari i Muoniojoki. "Märkas bör likväl, att Halikko 

 ansetts vara en finsk fc£o-afdelning af den namnstam, som vi 

 ha i Halia, Hali, Halo (se Forsman Suomen Museo 1902 s. G). 

 Detta kan ju vara möjligt, men jag anser det för mindre san- 

 nolikt, ty det finnes ett icke så ringa antal finska namn på 

 -ikka, -ikko, hvilka noggrant tyckas återgifva gamla german- 

 ska personnamn, hvarför äfven Forsman för några af dem anta- 

 ger germanskt ursprung (Vitikka, Viinikka). Se flere exempel 

 nedan (i återblicken på Egentliga Finlands gårdnamn). Dessa 

 namn synas erbjuda mycket af intresse för den jämförande 

 finsk-skandinaviska språkforskningen, i ty att vi med tämligen 

 stor säkerhet kunna antaga, att de i finskan inkommit från 

 något sydgermanskt språk, troligen gotiskt. Namn på -ika 

 voro vanliga kortnamnsformer hos sydgermaner (se Stark 

 Kosenamen) och förekomma äfven hos både öst- och väst-goter. 

 Det finnes visserligen några hithörande fornsvenska namn. 

 Kock, Scand. archiv s. 14 f. uppräknar följande: Konika, Lyd- 

 heca, Haenika, Tideka, Hart ika, Gotika, Godheka, Ger eko 

 (dat.), Efreka, Slaveka, Bertika, Englika. Härtill kommer 

 fgotl. Ormica. Men såsom Bugge, Norges indskrifter med de 

 aeldre runer s. 157 påpekat, kunna dessa ej vara af nordiskt 

 ursprung, utan hafva i svenskan inkommit söderifrån. Suffixet 

 -k var i älsta tider mycket produktivt i de germanska, äfven 

 i de nordiska språken (se Noreen, Svenska etymologier s. 26), 

 men de ofvan uppräknade fsv. namnformerna med sitt osyn- 

 koperade i (e) och oomljudda rotvokal kunna ej förklaras annor- 



