20 



Lid är vanligt i namn på ängar och backar, t. ex. Svartliden, 

 Måsaliden, Svartlidbacka (i Pörtom). 



Slutligen vill jag påpeka två ursprungligen finska namn. 

 hvilka synas hafva varit underkastade svenska ljudlagar. 



Orgsaari skrefs 1540 Orghesäår, 1571 Orgsoor, h vilket 

 skrifsätt troligen återger det svenska uttalet af namnnt « fi. 

 *Orkosaari 1. Oryonsaari : a > å liksom vanligt i försvenskade 

 former af namn på -saari). Jfr Orkenäs i Sagu. 



Likaså är antagligen Södmo en svensk omskapning af 

 ett finskt *Sydänmaa (1469 Sodorna: Svb.; 1571 Sydemå: 

 jfr Ojansuu II s. 135). Öfvergången y > o i första stafvelsen 

 kan vara ljudlagsenlig (Noreen, Ascliw. gr. § 116), ty det 

 är antagligt, att det finska uttalet af svenskarna uppfattades 

 såsom ett *Sydänmaa (se Setälä ÄH s. 29 f., Ojansuu I s. 

 28 f.). Jfr dock äfven 1618 Södewpärä (= Sydänperä) i 

 Virmo, som möjligen ger vid handen att ljudutvecklingen skett 

 i finskan. Anmärkas bör ännu att Karuna och Hvittisbofjärd 

 äro de enda trakter, där den väst-finska dialekten har samma 

 d-ljud som i svenskan. Men detta beror på svenskt inflytande 

 (Ojansuu II s. 38), hvilket således vid midten af 1400-talet 

 ännu ej gjort sig gällande, om ofvanstående resonemang är 

 riktigt. 



Halikko. 



Af socknes 5,235 inv. äro blott omkring 150 svensk- 

 talande. 



Utom Skinnarböle och Aminne (fi. Joensuu; redan 1352 

 Aminne: Svb.) och det dunkla Rudam kunna från äldre tider 

 anföras följande nu försvunna svenska namn: 1352 nämnas i 

 Svb. Praestoo, Holm(a), (de Holmis) och Hedherby ; 1530 har 

 jag funnit ett Haga (dombref i svenska riksarkivet); 1618 

 Workulla, Traskeböle. 



