IV 



genmäla, att jag härvid utgått från principen: hällre för mycket 

 än för litet, och kan därjämte upplysa om att antalet af dessa 

 osäkra fall i betydande mån kunnat förökas och att jag från 

 mitt första koncept bortlämnat ett ej ringa antal sådana namn. 



Så länge de finska ortnamnen äro så godt som ounder- 

 sökta, anser jag det lända saken till fromma att äfven i osäkra 

 fall påpeka möjligheten af germanskt ursprung, i synnerhet 

 som det i alla fall måste kvarstå såsom ett säkert resultat af 

 undersökningen, att germanska namn i mycket stort antal upp- 

 tagits af finnarna. Särskildt i sådana fall, då det finska namnet 

 ej synes kunna etymologiseras i finskan, är det absolut nöd- 

 vändigt att påpeka möjligheten af lån. 



En noggrann undersökning af hithörande namn hade äf- 

 ven bort taga i betraktande, huruvida ej stundom slaviskt eller 

 littauiskt ursprung vore tänkbart, men då dessa språks infly- 

 tande på finskan i onomatologiskt afseende tillsvidare är full- 

 komligt oundersökt, har jag i mitt arbete ej kunnat taga hän- 

 syn till denna möjlighet. 



Såsom redan häraf framgår, mötes ett arbete sådant som 

 det föreliggande för närvarande af stora svårigheter. Men då 

 likväl för de nordiska ortnamnens vidkommande redan flere 

 utmärkta arbeten föreligga, så borde ju en undersökning af så- 

 dana ortnamn inom Finlands gränser — och sådana äro ju äf- 

 ven de förfinskade — kunna leda till säkra resultat. Om jag 

 i detta afseende i någon mån lyckats, så har jag i främsta 

 rummet att tacka härför de framstående nordiska språkforskare, 

 som genom utmärkta arbeten lämnat viktiga språkliga och krono- 

 logiska bidrag till belysande af de nordiska ortnamnen. Bland 

 dem vill jag i främsta rummet nämna O. Rygh och E. Hellquist. 



Tyvärr har den tid jag kunnat använda till dessa mina 

 undersökningar varit ytterst begränsad — det är blott ferierna 

 och en och annan från strängt skolarbete ledig aftonstund jag 



