154 



Rena lokalitetsbenämningar äro äfven följande: Liide, 

 Sauru (båda i Bjärnå), Haeslabergh (Pemar), Syltylä (Reso), 

 Upsila (Rimito), Valberg (Nousis), Vankio (Lunda), Venga (Nå- 

 dendal). 



En granskning af ortnamnens beskaffenhet leder så- 

 ledes också till det resultat, att under vikingatiden och redan 

 möjligen tidigare en skandinavisk befolkning varit bosatt i 

 Egentliga Finland. Men då vi från samma tid äfven hafva 

 finska namn, torde det för närvarande ur rent språklig syn- 

 punkt vara svårt att säga, hvilkendera befolkningen här varit 

 den äldre. Det finnes dock en omständighet, som härvid kan 

 vara af betydelse. Då naturnamnen i allmänhet äro mycket 

 gamla, och da vi för så viktiga naturförhållanden som de 

 största älfvarna (AaljoJci, AurajoJc?, Eura =4 Somerjohi, Vir- 

 maa = Mynäjoki, LaajoJci, KilpijoM, Nederå) ha nordiska 

 namn, så kunna vi ej underlåta att häri se en antydan om 

 att skandinaverna här verkligen äro äldre. Och vi ha så 

 mycket större skäl att göra det, då såsom bekant arkeologin 

 äfven leder till detta resultat. 



Men å andra sidan böra vi i hågkomma, att de flesta 

 naturnamn i Egentliga Finland äro finska och att många 

 finska kulturnamn äro synnerligen gamla. Detta anger att 

 landet vid finnarnas ankomst hit ännu var så glest befolkadt, 

 att dessa kunde slå sig ned ungefär i samma trakter som den 

 tidigare befolkningen, som dessutom kanske ännu delvis lefde 

 på den ståndpunkt, som betecknats med namnet „flyttare" (se 

 Norrby Sv. lm. XIX: 4 s. 1 f.). Hade ej detta varit fallet, 

 kan man ej förstå, huru dessa nordbor, hvilka sannolikt åt- 

 minstone till en början innehade en högre bildningsgrad än 

 de inflyttande finnarna, hade tillstadt en så talrik invandring 

 som den finska blef. Denna omständighet — skandinavernas 

 fåtalighet i bredd med de invandrande finnarna — förklarar 



