156 



sannolikhet få hänföra dessa namn till den äldre bosättningen 

 och datera den yngre inflyttningen från tiden c. 1000 — 1200, 

 ehuru det åtminstone för närvarande i enstaka fall ofta är 

 ytterst svårt, ja nästan omöjligt att säga, om ett namn skall 

 hänföras till den äldre eller yngre bosättningen. 



Men är nu denna slutsats riktig, då följer däraf också, 

 att den äldre skandinaviska bosättningen utsträckte sig öfver 

 ett annat område än den nuvarande svenska. Den bodde i 

 allmänhet på fastlandet vid kusten och hade längs älfvarna 

 sökt sig in i landet. Finnarna flyttade sedan småningom in 

 på samma områden och i hvarandras granskap måste de sedan 

 under långa tider hafva lefvat i fred och ro — underbart 

 nog med hänsyn till de gamla nordbornas natur. Den kul- 

 turståndpunkt de stodo på måste också småningom ha utveck- 

 lat sig till i hufvudsak likartad, och de bestämmande i detta 

 afseende blefvo snart finnarna. Detta kan förefalla oss ovän- 

 tad:, men vi skola komma ihåg, att de redan under flere 

 århundraden hade gått i skola hos littauer och goter. Blott 

 på detta sätt kan jag förstå det faktum, att arkeologin ej kän- 

 ner till någon skandinavisk bosättning i dessa trakter under 

 den yngre järnåldern. 



Då denna denationaliseringstid tillika sammanfaller med 

 den tid, då runristningen i Sverige började florera, så finna 

 vi i ofvan anförda teori en förklaring till det egendomliga 

 förhållandet, att man i Finland ej funnit några runstenar. 



Likväl vore det förhastadt att antaga, att den äldre 

 skandinaviska befolkningen helt och hållet uppgått i den finska, 

 innan den yngre svenska inflyttningen började. Detta hade 

 antagligen delvis, ja sannolikt till stor del inträffat — blott 

 så kunna vi förstå de urnordiska namn i finskan, som ej beva- 

 rats i svenskan - - men att nordbor vid den ifrågavarande 

 inflyttningen funnos här och sedan delvis sammansmulto med 



