157 



de nya kolonisterna, det framgår lika otvetydligt af de namn 

 från urnordisk tid — både svenska och finska — ■ som kvar- 

 lefvat i båda språken in i historisk tid eller ända till vara 

 dagar, t. ex. Airisto: Erstan, Kairinen: Keris, Paimio: Pemar, 

 Raisio: Keso, Taivassalo: Töfsala, Perniö: Bjärnå, Perkiö: 

 Björkö, Laukinainen: Lökanäs, Laupunen: Löpö, Syvälaksi: 

 Sjölax, A/rvenanmaa: Åland. 



Dessa äro dock ej många till antalet; det största fler- 

 talet af de urnordiska eller i allmänhet om en högre ålder 

 tydande ortnamnen kvarlefva blott i finskan. Detta kan ej 

 förklaras på annat sätt än att den urnordiska befolkningen 

 redan till större delen sammansmultit med sina finska gran- 

 nar, innan de sannolikt 1 i fs kraftigare och på en högre kultur- 

 ståndpunkt stående svenskarna började slå sig ned i landet. 

 Ty äfven om de ej bosatte sig i alldeles samma trakter som 

 de äldre skandinaverna, så hörde ju flere af de urnordiska 

 orterna till deras „intressesfär" och vi skulle således i deras 

 språk vänta den nordiska fortsättningen till namn sådan som 

 Aurajöki m. fl. 



Granska vi den äldre namngruppens (d. v. s. namn som 

 äro urnordiska eller föra oss tillbaka åtminstone till vikinga- 

 tiden) geografiska utbredning, så skola vi finna att de före- 

 komma inom hela det område, där vi funno att nordbor bott 

 före finnarna. 



Sådana namn äro Bjärnå: Perniö, Aitlahti (Bjärnå), Sy- 

 välaksi: Sjölax 1 (Kimito), Angelisto, Kaxunge (Angelniemi), 

 Halslax (Karuna), Tiipeli (Kiikala), Kustö, Paimio: Pemar, 

 Vaskio, Maakasto (St. Karins), Koristo (St. KarinsJ, Kairinen: 

 Keris (St. Karins), Hamaro (St. Marie), Aninkainen (St. 



1 Hör utan tvifvel till den älsta gruppen. Jfr förf. i Sv. lm. 

 XI: 3 s. 224. 



