159 



ningen bibehålla sig långt in i historisk tid äfven i trakter. 

 där finnar bott sedan hedenhös (se t, ex. Vemo). I andra 

 trakter åter, där den finska befolkningen var svagare, blefvo 

 de nya invandrarena snart herrar och fördrefvo eller upptogo 

 i sig de där förut boende finnarna (Pargas, Kimito, Finby och 

 skärgården). 



De finska namnen i dessa svenska trakter äro så talrika 

 och utgöras icke blott af naturnamn, utan äfven — om ock 

 till mindre antal — kulturnamn (t. ex. Ominais, Pakinais, 

 Pargas, Håggais?, Muddais?), att man är tvungen att här 

 likasom i Österbotten — i motsats till hvad jag tror för- 

 hållandet vara i Nyland — antaga verklig finsk bosättning 

 och näppeligen kan förklara namnen såsom benämningar på 

 fiskeplatser. Möjligen får jag framdeles tillfälle att utförligare 

 återkomma till denna fråga. 



Om dessa namn böra tolkas så, att den finska befolk- 

 ningen från fastlandet småningom och före den svenska in- 

 flyttningen utbredt sig i skärgården, eller om de möjligen 

 kunde gifva en antydan om att finnarna — såsom mag. Alfred 

 Hackman antagit 1 — kommit öfver hafvet, torde vara omöjligt 

 att på språklig väg utreda. 



Vi ha äfven ett annat intressant språkligt bevis på att 

 i en stor del af de socknar, där vi funnit äldre svenska ort- 

 namn, en tidigare svensk befolkning verkligen funnits. Dessa 

 trakters finska dialekt uppvisar nämligen en ljudöfvergång 

 ä > f, som enligt Ojansuu I s. 40 f. inträffat på svensk 



1 Muntligt meddelande. 



