160 



språkbotten. Så t. ex. uttalas fi. vähä, mina, mitä, Hämeen- 

 Tcylä i dessa dialekter velie, mins mitt, HemerjkiXlä. Det 

 svenska språkets inflytande måste därför ha varit mycket 

 starkt, ja så starkt, att vi måste antaga att befolkningen i 

 dessa trakter, förrän finnarna slutligen fingo öfverhanden, 

 kanske riktigast kan betecknas såsom en tvåspråkig blandbe- 

 folkning. Den nu ifrågavarande ljudlagen har enligt Ojansuu 

 genomförts i olika utsträckning i följande socknar: Karuna, 

 Sagu, Angelniemi, Bjärnå, Muurla och Kisko, alltså i 

 socknar där äfven ortnamnen bevisa en tidigare svensk bo- 

 sättning. Dessutom förekommer samma företeelse uti enstaka 

 ord ännu uti Suomusjärvi, Kiikala, Uskela, Halikko, 

 St. Bertils, Kuusio, Koskis, St. Mårtens, Lunda, 

 Masku, Rusko, Reso, Rimito, St. Karins, Pikis, Pe- 

 mar och Gustafs. Ojansuu förklarar dessa fall såsom bero- 

 ende på lån från de dialekter, där ljudlagen genomförts i större 

 utsträckning. Denna förklaring kan tänkas möjlig, men då vi 

 finna, att de nu uppräknade socknarna alla tillhöra det område, 

 där svenskar fordom bott, så synes det mig antagligt att för- 

 hållandet åtminstone delvis måste förklaras beroende härpå. 

 Att ljudlagen ej här hunnit genomföras i samma utsträckning 

 som i de först uppräknade socknarna, ger oss i likhet med 

 ortnamnen en antydan om att den svenska befolkningen i de 

 förstnämda socknarna troligen varit manstarkare än i de 

 senare och därför längre bibehållit sin nationalitet och sitt 

 språk. Och ljudlagen har därför antingen i de förstnämda 

 socknarna hunnit genomföras i större grad eller också ha på 

 det senare området, såsom åtminstone i Gustafs (se Ojansuu 

 s. 42), spåren af ljudlagen redan hunnit undanskymmas. 



Denna ljudlag ger oss sålunda ett intressant bidrag till 

 belysande af dessa trakters historia. Under denna lifliga be- 

 röring mellan svenskar och finnar inkommo naturligtvis i de 



