126 



Heycke Symonsson 1 , men svårare är det att yttra sig om 

 Torkil Byting, Thore och Inge. Namnen äro svenska 

 och personerna kunna äfven vara svenskar, men det kunna vi 

 ej med säkerhet påstå. Personnamnen synas sålunda leda oss 

 till samma resultat som ortnamnen, att vi ännu under så sen 

 tid som 1300-talet närmast ha att tänka oss en blandbefolk- 

 ning i dessa trakter. 



Under sådana förhållanden upptagas naturligtvis svenska 

 namn i stor mängd af finnarna, och man är därför utan allt 

 tvifvel berättigad att antaga,, att många af de finska gårdar, 

 som innehålla ett nordiskt personnamn, äro uppkallade efter 

 finnar och ej få betraktas såsom svenska ortnamn. 



Om ock detta således kan anses för säkert, är därmed 

 naturligtvis ej sagdt, att ej ortnamnet i många fall kan vara 

 svenskt. I synnerhet i trakter, där vi eljes finna spår af äldre 

 svensk bosättning, är denna möilighet naturligtvis mycket 

 stor. Vi måste nöja oss härmed och konstatera, att vi med 

 ortnamnsforskningens för närvarande till buds stående medel ej 

 med säkerhet kunna antaga tillvaran af en äldre svensk be- 

 folkning i andra trakter än där, hvarest verkliga svenska loka- 

 litetsbeteckningar stå att finna. 



För öfrigt må man äfven akta sig för att göra generalla 

 slutsatser beträffande alla namn af en typ. Om det ock kan 



1 Märk de finska Kallenpoika, Ikalempi, Heikki. Då vi hafva 

 Kallenpoyka, men Ykalempasson, är detta blott en i äldre 

 urkunder vanlig inkonsekvens. Synnerligt vanligt är, att finska 

 bönder af tjänstemännen kallas med tillnamn, utvisande hvems 

 son personen i fråga är. Detta är så som bekant ett allmänt svenskt 

 bruk, och ju längre vi komma i tiden, dess mera glömmas de finska 

 släktnamnen — i västra Finland — och ersättas af patronymica i 

 enlighet med svenskt bruk. Se härom närmare Forsnian PN s. 

 124 ff. 



