134 



senast behandlade enstämmiga kortformerna. Möjligen komma 

 framtida forskningar att uppvisa ännu flere sådana tvåstain- 

 miga lånnamn i finskan, men i alla fall utgöra de en ytterst 

 liten del af hela det namnförråd, som upptagits af finnarna. 

 Detta tyder på att de måste hafva lefvat i mycket lifligare 

 beröring med de skandinaver, af hvilka de enstämmiga namnen 

 erhållits och att detta senare kulturinflytande varit vida starkare 

 än det äldre. Samma blir resultatet, äfven om vi till dessa 

 namn lägga alle de personnamn, som ehuru enstämmiga dock 

 på grund af språkliga kriterier kunna sägas hafva upptagits i 

 urnordisk tid (se härom mera nedan). 



För öfrigt är det svårt att få en riktig föreställning om 

 dessa urnordiska lån, ty såsom redan ofvan påpekats kunna vi 

 bland de finska gårdnamnen finna ett ej alldeles ringa antal, 

 som synbarligen äro af germanskt ursprung, men mera öfver- 

 ensstämma med syd- eller ostgermanska folks namnskick. 

 Exempel härpå hafva vi i det föregående ofta funnit och be- 

 träffande namnen på -ikJca, -ikko ha vi kommit till den slut- 

 sats, att de ej kunna härstamma från nordisk källa (se Ha- 

 likko). Vi skola nu granska dessa namn i ett sammanhang. 



Följande namn på -ikka, -ikko hafva i det föregående 

 blifvit behandlade: Villikkala (Kisko): fht. Willico, Halilko 

 (socken och Halikkola i Koskis): fht. HalicJw, Viinileka 

 (Nousis): fht. Winicho, Saarikkala (Vemo): fht. Saricho, 

 Hartikkala (Letala): ostgot. Hardica (och fsv. Hartika), Ma- 

 tikka (Letala): fht. Maitihho (Madacho), Peinikkala (Lemo): 

 fht. Benico. 



Sådana namn träffas öfverallt i Finland och har ändeisen 

 -ikka (-ikko) ända till senaste tider varit synnerligen pro- 

 duktiv; ja kan säges vara det ännu. Vi kunna finna ändeisen 

 i sådana ganska unga lån som Valpurikko (Valborg), Eve- 

 liinukka, Liinukka, Jussukka m. 11. (se Forsman PN s. 181 



