222 



Forsman PN s. 123, 135; jfr äfven s. 141, 229). Namnet 

 har därför i gammal tid inkommit såsom personnamn. 



Ett gammalt svenskt naturnamn är älfnamnet Närvijoki 

 1. Närvejoki (1655 Närfwijoéhi), hvars första led troligen 

 representerar stadiet ner af den indoeuropeiska rot rår: riör: 

 nr (bet. »sammandraga -pressa, -snöra"), hvaraf vi ha t. ex. 

 fsv. Narwi, isl. nirfill, no. Njerve m. fl. (se närmare ofvan 

 Närvä i Kumå). Älfnamnet har sedan gifvit npphof at bj-a- 

 namnet Närvijoki och hemmansnamnet Närvä (1748 Närfwa). 



Det fi. NärvejoM (ursprunglig böjning sannolikt: nom. 

 Närve, gen. Närpeen, hvaraf ett *Närpeenjoki) har sedan 

 åter upptagits af svenskarna. An heter nämligen i sitt nedre 

 lopp Närpeså och genomflyter Närpes socken. — Jfr dock 

 äfven Närpiönkoski fors i Pyhäjoki (Fennia 18: 1 s. 32), hvarför 

 det kanske är möjligt, att namnet vore finskt. 



Ett svenskt namn är också hemmansnamnet Hiipakka 

 (1556 Hibackala, 1603 Hijpachalä). Skrifsättet Hibackala 

 (jfr Packala: äldre Backa i Laihela) förutsätter ett sv. *Hi- 

 backa, hvars första sammansättningsled är det fsv. hi 1. hy 

 familj, som ingår uti svenska hybble f< hy-byle); se Noreen, 

 Aisl. gr. 3 §§ 74,6, 78, c m. fl. Man jämföre ortnamnen Hy- 

 berg, Hybo, Hijby i Sverige, ehuru det är svårt att säga 

 något om dessa namn, då vi ej hafva några äldre former af 

 dem. Jfr ofvan Hjulböle i Björneborg. 



Märk dessutom följande namn: 



Mylla ii: 1738 Möllare. 



Kesti (1738 Gesti, 1748 Giästi); se Karpala i Pemar. 



Svarfbäcku 1738. 



Poola: 1732 Polack, 1748 Pålad. 



Peura (1748 Peura); är troligen det fi. peura = ren, 

 h varom se Thomsen BFB s. 162, men kunde äfven återgå på 



