139 



tysk källa och inkommit i finskan först efter den andra, forn- 

 högtyska ljudskridningen. Sådana äro t. ex. fi. Uosuklia: fht. 

 Uozo (jfr Forsman PX s. 239), Liusila: fht. Liuzi. Om i 

 dessa fall likheten ej är tillfällig, utan lån verkligen måste 

 antagas, så kan detta hafva skett antingen genom förmedling 

 af något annat folk eller genom handelsförbindelser eller på 

 något annat tillfälligt sätt. 



I hvarje fall tror jag dock, att denna förklaring blott i 

 undantagsfall bör tillgripas, och anser, att de ofvan behandlade 

 namnlånen i allmänhet äro vida äldre och föra oss tillbaka 

 till tiden för de älsta beröringarna mellan finnar och ger- 

 maner. 



På grund af -i£a-namnens vittnesbörd tror jag mig kunna 

 göra denna slutsats, ehuru det i många enskilda fall blir 

 omöjligt att afgöra, om lånet härstammar från nordisk källa 

 eller ej. Många namn, som ej uppvisats i nordiska språk, 

 hafva naturligtvis kunnat finnas där, och i synnerhet gäller 

 detta för de älsta namnens vidkommande. Vi skola i hågkomma 

 — såsom Bugge, No. I s. 12 pepekat — att det urnordiska 

 namnskicket betydligt skiljer sig från det historiskt nordiska 

 och att de urnordiska personnamn, som i historisk tid ej på- 

 träffas i norden, ofta visa en stor öfverensstämmelse med dem 

 hos goter och' sydtyskar. 1 • - Ofta nog kan det ju också 

 hända, att ett redan i urnordisk tid användt personnamn kun- 

 nat hvarlefva i århundraden, ehuru det händelsevis ej upp- 

 visats i senare tid. Jag påminner här blott om det af Läffler 

 (Sv. fornminnesföreningens tidskr. XI s. 244 f.) från 1374 

 uppvisade fsv. Sighader, hvilket också påträffats i en runskrift 

 från förra hälften af 600-talet (sigaduit)^ „Det visar", säger 

 Läffler, ,.huru försiktig man måste vara med att antaga ett 



1 Jfr härmed också Hellquist, Sv. ortn. på -inge s. 2. 



