141 



urn. gaukaa, ehururu här möjligheten för finskt ursprung är 

 större (jfr fi. kauka, en i både person- och ortnamn vanlig 

 nominalstam: „det aflägset belägna"). Åro dessa samman- 

 ställningar riktiga, så tyder ändeisen -as hällre på urnordiskt 

 än gotiskt ursprung (jfr urn. dagas: got. dags o. s. v.: se 

 Noreen Aisl. gr. 3 § 4,i), såvida länen ej vore så gamla att de 

 återginge på äldre gotiska former på -az, hvilket visserligen 

 vore möjligt. Jfr Thomsen GSI s. 107 not 1. 



Såsom bekant kan uti de appellativa lånorden ändelse- 

 vokalismen stundom gifva en antydan om lånets ursprung; a 

 uti t, ex. neula, multa anger gotiskt inflytande, emedan vi i 

 dessa ord skulle vänta oss ett o eller u, om de vare lånade 

 från urnordiskan. Vid namnlånen kunna vi sällan begagna oss af 

 detta kriterium, emedan i dem den ursprungliga ändelsevoka- 

 lismen blifvit undanskymd af senare analogiska utjämningar. 

 Af många namn kunna olika former uppvisas med olika än- 

 delser, utan att vi kunna säga, hvilken af dem är den ursprung- 

 liga. Vanligen växla -i, -a, -o (-u), t. ex. Inhala, Inki, In- 

 Jconen; Immala, Immilä, Imviola: Heikki: HeiJcku: Heikka 

 m. fl. (se Virittäjä 1899 s. 3). 



Innan vi lämna frågan om de älsta namnlånens ursprung, 

 böra vi ännu fästa oss vid en omständighet. Det har redan 

 påpekats, att vi bland lånen finna blott få exempel på de 

 gamla tvåstammiga namnen. Detta kan möjligen finna sin 

 förklaring däri, att finnarna vid upptagandet af sådana namn 

 förkortade dem så, att senare leden bortföll. Det finnes näm- 

 ligen finska namn, som synas återge första leden i gamla 

 germanska personnamn. Sådana äro Makula (gårdnamn): 

 *Magu- (jfr isl. Mggpraser); märk dock äfven fht. Mago; 

 Aku: urn. *Agu- (isl. Qgmunör); Ano: urn. Ami- (Anulaiöas 

 = Olof); Hatida (gårdnamn): urn. Hapu- (Hapu-ivolafn, 

 Hapu-laikaa) ; Häri: urn. *Salu- (*Salu-wihas) m. fl. Eller 



