142 



månne man på grund häraf kunde antaga, att skandinaverna 

 själfva såsom smeknamn och kortformer använde dylika för- 

 kortningar? Härför talar äfven den omständighet, att de nor- 

 diska släktnamnen på -inger, hvilka ofta äro mycket gamla, 

 bildades på de sammansatta personnamnens första led. Hell- 

 quist, Sv. ortn. på -inge s. 231 f. påpekar, att vi ej ha något 

 släktnamn af typen *Arnm0dlingr, utan endast af typen 

 Arnunger. 



Äfven de senast påpekade finska namnen återgå närmast 

 på urnordiska former, och jag tror mig sålunda hafva ådaga- 

 lagt, att vi bland de nu behandlade namnen hafva att särskilja 

 tre olika grupper: en gotisk, en urnordisk och en fornsvensk. 

 I fall detta resultat befinnes riktigt, finna vi i dessa namn ett 

 viktigt stöd för Thomsens teori för de finsk-germanska berö- 

 ringarna och de synas gifva vid handen, att det gotiska infly- 

 tandet varit vida större än man i allmänhet varit benägen att 

 antaga (jfr Wiklund, När kommo svenskarna till Finland s. 

 18 f.), och det förefaller mig därför ej oantagligt, att de sam- 

 finska lånen till en betydande del äro af gotiskt ursprung, 1 

 medan däremot de talrika ord, som uppvisats blott i finskan, 

 sannolikt till stor det återgå på en urnordisk källa. 



Då vi nu gå att granska de språkformer, på hvilka de 

 nordiska namnen återgå, så följer såsom ett korollorium af 

 ofvanstående utredning, att de äro af två slag: dels urnordiska, 

 dels — till största delen — fornsvenska. • Det är isynnerhet 

 de förstnämnda, som för vårt ändamål ega intresse och vi 

 skola därför egna dem en stunds uppmärksamhet. 



Först och främst finna vi fiere exempel på de gamla 

 diftongerna ai och au. 



Den förra diftongen är bevarad i följande namn: 



1 Jfr Noreen Aisl. gr. 3 § 6. 



