146 



VanJcio, Vaskio och Herttu(la) på grund af sina ändelser — 

 Herttula dessutom på grund af sin obrutna stamvokal — 

 böra återföras till urnordisk tid. Vi kunna nämligen ej gärna 

 vänta oss t. ex. Kunnarciinen, om ej det upptagits under en 

 tid, då detta a funnits i någon form af det nordiska namnet. 

 Jfr t. ex. Kunnari (Veckelaks), Kunnarila (Lojo), hvilka måste 

 vara yngre lån. 



På en urnordisk form (gen. plur.) återgå också Hamaro 

 (St. Marie), UpalinJco (Reso) och Halso (Virmo). För sanno- 

 likheten af detta antagande talar också den omständighet, att 

 både i Hamaro och UpalinJco den osynkoperade vokalen är 

 ett kriterium på namnlånens urnordiska karaktär. Man märke 

 äfven, att de likaledes urnordiska lånen HarinJca, Jutinka 

 (se ofvan s. 140) och AninJcainen, hvilka upptagits såsom per- 

 sonnamn, blifvit a-stammar, såsom man å priori väntat sig. 



Då vi däremot hafva fi. Vaimaroinen af en urnordisk (?) 

 a-stam Vaimara-, så beror väl detta knappast på en finsk 

 ljudlag (a > o framför i), utan bör väl hällre förklaras så, att 

 den finska patronymiska formen är bildad på en diminutiv 

 form Waimaro. Ett likadant fall finna vi t. ex. uti fi. Mu- 

 hoinen och Muho (socken i norra Österbotten) af urn. *Muh&. 



De språkliga kriterierna för bedömande af de nordiska 

 lån namnens ålder leda oss sålunda till samma resultat som vår 

 granskning af personnamnens beskaffenhet: sådana hafva upp- 

 tagits såväl i urnordisk som fornsvensk tid. 



Såsom tredje faktor vid bedömandet af de ifrågavarande 

 lånens ålder nämndes ofvan ortnamnens beskaffenhet, spe- 

 ciellt senare kompositionsleden. Såsom bekant har ortnamns- 

 forskningen ådagalagt, att vissa ortnamnsgrupper föra oss till- 

 baka till mycket gammal tid. Sådana äro t. ex. de namn, hvil- 

 kas senare kompositionsled äro hem och siad. Af de förra 



