271 



förut påpekats — måste m</e-namnen enligt senaste forsknin- 

 gar gå tillbaka åtminstone till vikingatiden. Men ett sådant 

 antagande vore mycket förhastadt. De österbottniska iny- 

 namnen kunde visserligen förklaras vara formelt identiska med 

 de svenska inge- namnen (slutvokalen har apokoperats; se 

 Saxen, Sv. lm. XI: 3 s. 90), men många viktiga omständig- 

 heter tala på det bestämdaste däremot. 



Vi skola komma ihåg, att de svenska gårdnamnen på 

 -inge, som äro bildade på patronymica, „nästan uteslutande" 

 beteckna »byar och ansenliga gårdar" och „att ett syn- 

 nerligen stort antal af dem gifvit sina namn åt de sock- 

 nar, inom hvilka de äro eller varit belägna" (Hellquist s. 204; 

 jfr också s. 82 not 6). „Da ett nsv. inge- namn betecknar en 

 obetydlig gård, ett torp 1. dyl., kan man i de flesta fall vara 

 tämligen säker på, att ordet är en relativt ung bildning eller 

 ombildning af ett namn, som i fsv. icke ändats på -inge" (anf. 

 arb. s. 205). 



Om vi nu i enlighet med dessa principer undersöka de 

 ifrågavarande österbottniska gårdnamnen, så finna vi snart, att 

 det är blott ytterst få af dem, som äro verkligen gamla. Det 

 stora flertalet af dem äro unga gårdnamn. som börja blifva 

 synliga först i 1700-talets jordeböcker (t. ex. 1748 Söfring, 

 Böhliny, Witting, Sperring, Tätting, Skiöring, Hämtning, 

 Kiöping, Erfwing, Holding, medan vi från 1500-talet kunna 

 uppvisa blott: Skaftung (1556 Skaffthuna, Skapthuna, 1554 

 Skafftimge), Tummunki (1556 Tummungila by, 1557 Tum- 

 munkijla), Helsing (1550 Helsinge by, 1580 Helsingby), Rö- 

 ringe (1550 Röringe by) och Maringais (1550 Marinyos). 



Men ej ens alla dessa få hänföras till de älsta inge- 

 namnen. Vi måste genast eliminera Röringe och Marinyais, 

 hvilka sannolikt äro gamla äng- namn, samt Helsing, som ej 

 innehåller något patronymicum. Namn på Helsiny äro rätt 



