279 



skar. Det enda vi på grund af namnlängden t, ex. från Evi- 

 järvi kunna säga, är att trakten år 1604 åtminstone delvis be- 

 boddes af finnar. 



Innan jag slutar min framställning, vill jag här i förbi- 

 gående omnämna, att jag äfven långt inne i landet vid de 

 tavastländska sjöarna — såsom kändt en gammal kulturort — 

 funnit några namn, som möjligen äro af nordiskt ursprung, och 

 i så fall synbarligen äro mycket gamla. Sådana äro Vanaja: 

 Vana, Hauho, Virala, Vesunii, Hattula, Turenki, Ritvala. 



Vanaja: Vånå (1329, 1330, 1333, 1352 Wan0, 1352 Wane, 

 1449 Waan0, 1483 Wonae, 1484 Wan00, 1425 Wanå, 1551 

 Wanas, 1526 Wanöö o. s. v.). Jag jämför det med ortnamnen 

 Vånafjärden, Vånsjö, Vånö i Sverige (Rosenberg, Geogr.-stat. 

 lex.), hvilka åter synas innehåller samma rotord som fsv. sjö- 

 namnet Vaeni(r) och det ofvan s. 274 not 2 behandlade fi. Vaa- 

 nia. Hit bör väl äfven isl. vän (1. von) f. amnis; amnis ex ore 

 Fenreris profluens (Egilsson, Lex. poet.). Den svenska formen 

 Vånå angifver, att vi ha att utgå från en ursprungligen lång- 

 stafvig stam; fi. Vanaja måste bero på en sekundär finsk för- 

 kortning (t. ex. analogiskt inflytande från fi. vana; märk isyn- 

 nerhet vanavesi = spår efter fartyg i sjön). Men äfven i öf- 

 rigt erbjuda de två formerna vissa svårigheter, som jag ej till- 

 fredsställande kan lösa. Uti sv. Vånå beror å.et uti ultima på 

 någon senare association eller möjligen påverkan af första staf- 

 velsen; det framgår af namnets äldre former. Men huru skola 

 de två formerna för öfrigt fås att gå i hop? Den älsta formen 

 af namnet är Wano. Om vi få antaga denna för den ljudenliga, 

 så kunna vi ansätta ett urn. *Wän-aivia och däraf kan knap- 

 past fås ett fi. Vanaja, vi skulle snarast vänta oss ett 



