284 



samma byar, bör ej förefalla egendomligt. Om vi bedöma sa- 

 ken blott från vår tids synpunkt, så kan ett sådant påstående 

 visserligen väcka förvåning, men vi böra komma ihåg, att ju 

 längre vi gå tillbaka i tiden, dess glesare var landet befolkadt 

 och dess bättre utrymme fanns för kolonister, vare sig att de 

 kommo öster- eller västerifrån, vare sig att de voro finnar eller 

 svenskar. Men då sedan på sådana orter denna blandbefolk- 

 ning tillväxer, så tager småningom den ena nationaliteten 

 öfverhand och upptager i sig den andra, d. v. s. förhållandena 

 komma att utveckla sig just så, som de på de ofvan under- 

 sökta områdena enligt ortnamnens utsago gjort det. Och för 

 många orter kan detta äfven på annan väg ledas i bevis. 



Att den svenska befolkningen på det vidsträckta område, 

 som nu genomgåtts, fått vika för den finska, beror antagligen 

 därpå, att densamma sannolikt ingenstädes varit den öfvervä- 

 gande, om den ock i några trakter måhända varit den äldre. 

 Från alla de nu genomgångna socknarna kunna nämligen äf- 

 ven finska ortnamn uppvisas, och i de flesta fall är det — så- 

 som redan i inledningen påpekades — åtminstone tillsvidare 

 omöjligt att säga, hvilka som äro de äldre. 



Hvad åter förfinskningen vidkommer, har den på skilda 

 orter försiggått på mycket olika tider. Medan den i några 

 trakter först i våra dagar kan betraktas såsom ett fullbordadt 

 faktum — stundom så att den äldre generationen ännu kan 

 svenska — så har i andra socknar kunnat förflyta mycket lång 

 tid — jag tror vi kunna säga, att den varierar från några de- 

 cennier till inemot tusen år — sedan de kunnat sägas hafva 

 haft en svensk befolkning. Den nuvarande disloceringen af de 

 två olika språkelementena i vårt land är sålunda resultatet af 

 en tusenårig — ja säkerligen ännu långvarigare — »kulturkamp". 

 Men denna kamp har alltid varit fredlig, den har aldrig förts 

 med hätskhet och bitterhet, om ej möjligen under de sista de- 



