121 



vi skulle då komma till den slutsats, att det af svenskar be- 

 bodda området varit vida större. Men detta vore säkerligen 

 förhastadt; ty äfven om vi — såsom redan påpekats — fä 

 antaga för gifvet, att många af de till denna grupp hörande 

 namnen verkligen äro af svensk upprinnelse, torde det dock 

 a andra sidan vara tämligen säkert, att ett stort antal af dem 

 såsom ortnamn betraktade äro finska, d. v. s. uppkallade efter 

 en finsk person. Redan å priori förefaller det ytterst antag- 

 ligt, att finnarna vid den lifliga beröring, som måste hafva egt 

 rum mellan finnar och svenskar i dessa trakter, upptagit af 

 svenskarna äfven en massa personnamn. Detta är ju helt 

 naturligt, ty för vissa tidpunkter i dessa trakters historia är 

 det väl riktigare att tala om en svenska och finska talande 

 biandbefolkning. 



Men vi behöfva ej blott hålla oss till aprioristiska skäl. 

 En blick på till vår tid bevarade äldre urkunders personnamn 

 frän dessa trakter styrka oss i detta förmodande. 



Ur Åbo domkyrkas svartbok, denna i så många afseenden 

 värdefulla källa för betsandet af vårt lands fornhistoria, kunna 

 anföras t. ex. följande fakta. 



År 1319 upplåtes Vesunda gård i Hattula åt en Gunnar: 



år 1322 har en Marquardus Flegh köpt sig gods i 

 Holchis (i St. Karins); godset hette Wemae (1. Venae); 



1324 Vesunda öfverlåtes åt Gunne (Gunno) i Kumå; 

 1324, uppträda såsom vittnen (?) i en gränstvist i Skegge- 



by i Luonto (Masku) bl. a. Asmundo Roc, Hequido fabro, 

 Kanuto Swenone de Lemolax, Johanne Sylkestung, 

 Berone, Asund et Copa de Balco (latinska ablativer): 



1325 omnämnes en Gerardi (gen.) Watherhonae {= 

 Vahterhuone); 



1325 egde smeden Haquinus en egendom i Salo (Sahv); 



