260 



I skärgården utanför Kel vi å har jag funnit t. ex. Hel- 

 lusJceri, BirrsMr, Längan, men äfven flere finska namn, 

 t. ex. SeTkakari, Mannikkasaari m. fl. 



Ett gammalt germanskt personnamn innehåller Muho- 

 nen. Ofvan s. 146 har jag jämfört det österbottniska socken- 

 namnet Muho(inen) med det från spjutskaftet från Kragehul 

 (något efter 400) kända urn. personnamnet Muha. Härtill 

 bör anmärkas, att det finska personnamnet kunde vara bildadt 

 på fi. midio, muhonen „nysande, småleende, förnöjd". Om 

 denna ordstam hör tillsammans med fi. muha, muho, muhu, 

 muhia »lös, lucker*', kan jag ej afgöra. Det synes mig sna- 

 rast, som om vi hade att göra med två ordstammar, hvilkas 

 derivationer sammanfallit eller åstadkommit kontaminations- 

 former, i det att de förra möjligen ursprungligen haft ett k 

 i stammen (jfr fi. muhJcea fyllig, präktig, muKka knöl). Hvad 

 fi. muha, muho, muhu „lös, lucker" vidkommer, är jag be- 

 nägen att anse dem för germanska lånord, återgående på en 

 urn. form *muha af sv. mo, fsv. mo(r), isl. mor, som ju be- 

 tecknar en slätt med torr, lös och lucker sandjord (jfr fl. 

 muhamaa, som betyder „kärrjord, sumpigt ställe", men äfven 

 „mojord"). — Hvad urn. Muha vidkommer, återger Noreen, 

 Aisl. gr. 3 , anhang 24 det med ett isl. Mée, hvilket han upp- 

 fattar såsom en svag nom. sing. till isl. adj. mor „brun". 

 Namnet är vanligt såsom hästnamn. Men äfven detta adjek- 

 tiv torde sammanhänga med det ofvan behandlade sv. mo. 

 Vi skola komma ihåg, att vi i isl. hafva sammansättningarna 

 möbrunn „graabrun", möraudr »rödbrun", morendr ,,brun- 

 stribet". Jag tror därför att Gudmundsson, Arkiv IX s. 187 

 not träffat det rätta, då han härledt isl. möraudr från sbst. 

 mör. — I hvarje fall synes mig alltså möjligheten af nordiskt 

 ursprung hos fi. Muho(inen) vara ganska stor. 



