334 



skata s. — ers. af ^skjora. 



^skata ^) v. skata sv. vb. tr. 1 Toppa (trän 1. buskar). 



skate skata m. Trätopp fätVen på, växande trä). — ha kUtra 



u^j i skata po huda hqg hjoirffii o say)(a?-) at a to kan 



st alt mt ti boisi; ha vaksar mag g tuku bjeerkar i stan 



o ve^^fsapariaba. — skata kallas också en stadsdel i 



Jakobstad. 

 skatt skät pl. ~ar m. — now har ja al skatra htqla raij. 

 skatta skät sv. vb. tr. & intr. 1. — f-ip vä far a tntlava om 



a int ska skat ti krmnu? 

 skatt[e]hemiuan skdthhman n. 

 skattiire skäthr n. 

 ske fé 1. sist sv. vb. intr. 3. [Sälls.]. — Ers. vanl. af häiula, 



blifva, vara 1. varda, 

 sked I sUéd 1. féd pl. -ar f. 



''•sked 2) II sUfkl 1. féd pl. -ar m. Skida, balja hos växter. 

 ■-'\skeda siåéaju f.; bet.'? Ingår i sms. bell-'^skeda, qv. v. 

 '•^skedklofve ^i siåå>dkldva m. Slagbom i väfstol. 

 skef — ers. af =^skaiik. 

 Iskefva] *skäfva sisåv sv. vb. intr. 1. — Syn. -''väg-la, vinda 



med ögonen. 

 *skel *) sisil n. Väg- 1. väfskäl. 

 I sken] '^skin ^) stsin ut. pl., n. 

 skena s. sUtnu 1. fénn f. 

 skena v. Jen sv. vb. intr. 1. [Sälls.]. 

 skendöd féndh adj. [Sälls.]. 

 skenhelig" fénheU adj. [Sälls.]. 



1) No. skata v. idm. ^) fsv. skej) f., isl. skeiöir f. pl. idm. 

 ^) Öb., Estl., Dl., Vin. (Rz 582 b). Upptages som hsv. i Dalins 

 ordb., men ej af senare lexikografer. *) Öb. EF. Nyl. Estl. sMl 1. 

 skil; allm. i Sverige (Rz 585 a) isl. skil n. '') isl. fsv. sMn n. 

 Urspr. kort ?-ljud (aflj. till skina), har detta sedermera förlängts, 

 måhända under inflytande af hsv. ordet. — *skin Öb. Nyl. Estl. 

 Ru. Sm. Sk. (Rz 586 a). 



