349 



*skul(lug ^) sMJjfn adj. Skj^ldig ngn ngt. — a du skujjju stor 



pangar ot (1. til) a o'^ 

 *sk.ulla '^) skiil sv. vb. intr. o. imp. 1:1) Lysa. • — Jia sku[a^ 



^0 grant. 2) Utmärker ett slags hägring po sjön, hvar- 



vid holmar, grund, farkoster o. s. v. synas höja sig öfver 



hafsytan och träda närmare, dock ej stående upp och 



ned. — sko, so hi}pja skiilar i kval(l! 

 skulle skula m. 1) Höskulle. 2) Husvind. — dr&ndh sovar 



po skula i nat. 

 *skulta s. ski'dtu 1. skultu f. Ojämnhet (Finnl. „skvätt") pä 



väg. — ha skaka^§o fiphcE^a ilakt i skuUuna. 

 *skulta 3) v. skult 1. sMdt sv. vb. intr. 1 : 1) Befinna sig i 



vaggande rörelse ss. t. ex. en gungstol. — isigkstola 



sktUta^^o ha tar unt i qruna. 2) Stöta intr., ss. åkdon 



på ojämn väg. — ha skulta^ (1. iscpru skuXtaJ) §o ja 



ratnu bitar^luggu ov. 

 *skultug- skultu adj. Ojämn, stötande (om väg). — ha a m 



so skuXtua vag ti p->prlsmasi. 

 skum ski/m ut. pl., n. — Syn. *]ivada. 

 skumma skym sv. vb. tr. 1. — skym grada ov mi^XUt. 

 skumpa v. skiimp sv. vb. intr. 1, — Syn. *skunka. 

 '■'skumpa s. skum2m f. Fördjupning, med afsikt urgräfd i kälk- 



backe. — ha kom val xpvi al skumpuna. 

 *skuuka*) skugk sv. vb. intr. 1 Gå ojämt; skumpa. 

 skur skwr pl. -ar f. 

 skura shhr sv. vb. tr. 1. 

 skurk skurk pl. -ar m. 



1) Ksl., Gsv., Norge. 2) öb., Vb., Åld, EF., Nyl., Estl., Gotl., 

 Vg. (Rz 606 b); Sörb. skålla, No. skolla, Vätö skidlra. Jfr Vll 

 Ö. M. p. 113 s. v., 111 *håda v. '^) Kr, lin. ABjud till sv. 

 diall. *skvalfa Rz 609 b. *) öb., Gotl., Sm., Bl., Vg. (Rz 586 b). 



